ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 січня 2024 р. 	Справа № 480/2809/23	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Рєзнікової С.С.,
Суддів: Бегунца А.О. ,  Мельнікової Л.В. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 03.10.2023, головуючий суддя І інстанції: О.В. Соп`яненко, вул. Герасима Кондратьєва, 159, м. Суми, 40021, повний текст складено 17.10.23  по справі № 480/2809/23
за позовом       ОСОБА_1  
до      Сумської обласної прокуратури                          
про визнання бездіяльності протиправною, стягнення вихідної допомоги та середнього заробітку,
ВСТАНОВИВ:
Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до  Сумської обласної прокуратури, в якому просив суд:
- визнати протиправною бездіяльність Сумської обласної прокуратури щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 на підставі наказу керівника Сумської обласної прокуратури від 18.03.2021 № 200к вихідної допомоги при звільненні в розмірі середньомісячного заробітку, що становить 22 636 грн. 38 коп.;
- стягнути з Сумської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу при звільненні у розмірі середньомісячної заробітної плати 22636 грн. 38 коп., обчислення якої здійснено відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100;
- стягнути з Сумської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з 19.03.2021 по день постановлення судового рішення, з урахуванням середньоденного розміру заробітної плати в розмірі 1160 грн. 84 коп.
В обґрунтування заявлених позовних вимог позивчаем зазначено, що наказом керівника Сумської обласної прокуратури №200к від 18.03.2021, на підставі п. 9, ч.1 ст 51 Закону України "Про прокуратуру", позивача з 19.03.2021 звільнено з посади прокурора Кролевецького відділу Шосткинської місцевої прокуратури Сумської області, однак, при звільненні позивачу не було виплачено всіх належних сум, а саме вихідної допомоги при звільненні. 
Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 03.10.2023 адміністративний позов задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність Сумської обласної прокуратури щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 на підставі наказу керівника Сумської обласної прокуратури від 18.03.2021 № 200к вихідної допомоги при звільненні в розмірі середньомісячного заробітку, що становить 22636 грн. 38 коп.
Стягнуто з Сумської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу при звільненні у розмірі середньомісячної заробітної плати 22636 грн. 38 коп., обчислення якої здійснено відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100;
У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Сумської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 2147,20 грн.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні з 19.03.2021 по день постановлення судового рішення, з урахуванням середньоденного розміру заробітної плати в розмірі 1160 грн. 84 коп., позивачем подано апеляційну скаргу, згідно з якою апелянт просить суд скасувати оскаржуване рішення в цій частині, та прийняти постанову про задоволення позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить суд апеляційної інстанції залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
На підставі положень п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративно судочинства України справа розглянута в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши докази по справі, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Як свідчать матеріали справи, ОСОБА_1 з 16.08.2006 по 19.03.2021 працював в органах прокуратури на різних прокурорсько-слідчих посадах, з 28.12.2018 призначений на посаду прокурора Кролевецького відділу Шосткинської місцевої прокуратури Сумської області.
Наказом прокурора Сумської області № 200к від 18.03.2021 позивача звільнено з посади прокурора Кролевецького відділу Шосткинської місцевої прокуратури Сумської області за п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру», тобто у зв`язку з ліквідацією чи реорганізацією органу прокуратури, в якому вона обіймала посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.
Наказ прокурора Сумської області №200к від 18.03.2021 винесено відповідно до вимог ст. 11 Закону України «Про прокуратуру», п. 19 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури».
21.03.2023 позивач звернувся до Сумської обласної прокуратури із запитом про надання інформації щодо виплати вихідної допомоги при звільненні відповідно до ст. 44 КЗпП України. 
Листом від 23.03.2023 №27-89 вих-23 відповідач відмовив позивачу у нарахуванні та виплаті вихідної допомоги при звільненні.
Також, відповідачем надано довідку про середньоденну та середньомісячну заробітну плату позивача за останні два календарні місяці роботи, що перебували звільненню позивача з займаної посади. Відповідно до вказаної довідки середньоденна заробітна плата позивача складала - 1160,84 грн, а середньомісячна заробітна плата складала - 22636,38 грн.
Не погодившись з протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати вихідної допомоги при звільненні, а також середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, позивач звернувся до суду з вказаним позовом. 
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд першої інстанції виходив з їх передчасності. 
Колегія суддів не погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції та зазначає наступне. 
Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку але не більш як за шість місяців (частина перша статті 117 КЗпП України).
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в статті 117 КЗпП України відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.
Так, статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.
За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.
Частина 1 статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.
Частина 2 статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.
Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.
Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.
Так, у справі № 640/9375/20, Верховний Суд зауважив, що підстави для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на підставі статей 116, 117 КЗпП України у вимірі спірних правовідносин суд апеляційної інстанції інтерпретував інакше, аніж Верховний Суд у згаданих постановах (за схожих обставин). Зокрема, відмовляючи у задоволенні позовних вимог в цій частині апеляційний суд виходив з того, що вони передчасні, адже право позивача на виплату вихідної допомоги цей суд пов`язував із судовим рішенням у (цій) справі. Натомість Верховний Суд виходив із того, що вихідну допомогу особі мали виплатити при звільненні (з органів прокуратури) й позаяк цього зроблено не було (у зв`язку з чим й виник спір), то задовольняючи позовні вимоги про стягнення/нарахування цієї допомоги, одночасно є підстави для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на підставі статті 117 КЗпП України, вимоги щодо якого є похідними від вимог про стягнення/нарахування вихідної допомоги.
Зважаючи на (численну і послідовну) правозастосовну практику Верховного Суду у подібних правовідносинах, зокрема щодо можливості  стягнення середнього заробітку на підставі статті 117 КЗпП України одночасно із вихідною допомогою, колегія суддів погоджується з доводами позивача про помилковість висновків суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову щодо стягнення середнього заробітку на підставі статті 117 КЗпП України.
Що стосується стягнення з Сумської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з 19.03.2021 по день постановлення судового рішення, з урахуванням середньоденного розміру заробітної плати в розмірі 1160 грн. 84 коп., колегія суддів зазначає, що Законом України від 01.07.2022 № 2352-ІХ Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин текст статті 117 КЗпП України, в тому числі і частину 1) викладено в такій редакції: у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
18.07.2022 Закон України від 01.07.2022 № 2352-ІХ Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин опубліковано в офіційному виданні Голос України, а тому цей Закон набрав чинності 19.07.2022, тобто з наступного дня після офіційного опублікування.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що між сторонами існував спір щодо виплати вихідної допомоги при звільненні, який вирішено на користь працівника, а отже правомірні вимоги позивача про виплату середнього заробітку  за час затримки розрахунку при звільненні.
Однак, статтею 117 КЗпП України покладено обов`язок щодо визначення розміру відшкодування за час затримки на орган, який виносить рішення по суті спору.
З відповідача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки сплати належних позивачу сум при звільненні не більш як за шість місяців, починаючи з 20.03.2021 (наступний день після звільнення).
Середній заробіток працівника згідно з частиною першою статті 27 Закону України "Про оплату праці" визначається за правилами, закріпленими у "Порядку обчислення середньої заробітної плати", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі по тексту - Порядок №100).
Абзацами першим - третім пункту 2 Порядку №100 встановлено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
Пунктом 5 Порядку №100 визначено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.
Відповідно до пункту 8 вказаного Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Відповідно до довідки Сумської обласної прокуратури від 14.04.2021 розмір середньоденного грошового забезпечення позивача становить 1160,84 грн.
Тобто, сума середнього заробітку, яка підлягає відшкодуванню позивачу, з урахуванням статті 117 КЗпП України (з 20.03.2021  по 20.09.2021), становить 145105 грн. (25 робочих днів * 1160,84 грн.).
Вирішуючи питання розміру суми середнього заробітку, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, колегія суддів зазначає наступне.  
В постановах Верховного Суду у справах, зокрема, від 30.10.2019 №806/2473/18, від 12.08.2020 №400/3151/19, від 26.06.2019 №761/9584/15-ц, судом застосовувався механізм зменшення розміру сум середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що підлягали стягненню на користь позивачів.
Водночас, як вже зазначалось вище, Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» текст статті 117 КЗпП України (в тому числі і частину 1) викладено в такій редакції: у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При цьому як було унормовано частиною 1 статті 117 КЗпП України (в редакції до 19 липня 2022 року) в разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені встатті 116цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Тобто редакція статті 117 КЗпП України до 19 липня 2022 року та після 19 липня 2022 року має зовсім інший правовий зміст в частині обчислення строку середнього заробітку, адже до 19 липня 2022 року працівник мав право на виплату середнього заробітку за весь час затримки, проте після 19 липня 2022 року такий строк обмежений шістьма місяцями.
Колегія суддів зазначає, що в постановах Верховного Суду, зокрема, від 30.10.2019 №806/2473/18, від 12.08.2020 №400/3151/19, від 26.06.2019 №761/9584/15-ц, застосовувалася редакція статті 117 КЗпП, яка діяла до 19 липня 2022 року, натомість до спірних правовідносин у цій справі слід застосовувати редакцію статті 117 КЗпП України в редакції після 19 липня 2022 року.
Вказані висновки суду узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 30.11.2023 по справі №380/19103/22.
Згідно ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
На підставі вищевикладеного, з урахуванням того, що висновки викладені в рішенні суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог підлягає скасуванню з прийняттям в цій частині постанови про часткове задоволення позовних вимог, в іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Керуючись ст. ст. 311, 315, 317, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 03.10.2023 по справі №480/2809/23 скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення з Сумської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні з 19.03.2021 по день постановлення судового рішення, з урахуванням середньоденного розміру заробітної плати в розмірі 1160 грн. 84 коп.
Прийняти в цій частині постанову, якою позовні вимоги задовольнити частково. 
Стягнути з Сумської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 145105 грн. (сто сорок п`ять тисяч сто п`ять гривень).
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		С.С. Рєзнікова 	
Судді	   	А.О. Бегунц    Л.В. Мельнікова