ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2024 року
м. Хмельницький

Справа № 682/1181/23
Провадження № 22-ц/4820/445/24

Хмельницький апеляційний суд
 
в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
Гринчука Р.С., Костенка А.М., Спірідонової Т.В.,
секретар судового засідання Кошельник В.М.,
з участю представника апелянта – адвоката Хлєбнікова С.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 16 листопада 2023 року, суддя Маршал І.М., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про стягнення боргу за договором позики,

встановив:

В травні 2023 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики, в якому просила стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 683968 дол. США 63 цент., що згідно з курсом НБУ становило 25001901 грн. 72 коп.
В обґрунтування позову зазначила, що 12.04.2016 року вона надала в борг ОСОБА_2 , в присутності та за згоди його дружини, ОСОБА_3 , грошові кошти в сумі 350000 дол. США, на строк до 31.12.2016 року. 
Позичальник позики не повернув, у зв`язку з чим зобов`язаний виплатити їй також і неустойку в розмірі 12% річних від несплаченої суми за весь період прострочення. 
Крім того, оскільки після отримання позики грошові кошти стали спільною сумісною власністю подружжя, ОСОБА_4 та ОСОБА_3 є солідарними боржниками. 
За таких обставин просила суд стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 683968 дол. США 63 цент., що по курсу НБУ на день подання позову становило 28001901 грн. 72 коп.
Рішенням Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 16.11.2023 року в задоволенні позову відмовлено у зв`язку із ненаданням іншим із подружжя письмової згоди на укладення договору позики. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просила рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.
Апелянт, зокрема, зазначила, що відповідачами не було спростовано обставин щодо отримання позики. В той же час, зі змісту відзиву на позов вбачається, що ОСОБА_3 була присутня при укладенні договору позики та не заперечувала щодо його укладення ОСОБА_2 . Відповідачами вимог щодо недійсності правочину не заявлялось. 
В суді представник апелянта підтримав доводи апеляційної скарги. 
Відповідачі в судове засідання не з`явилися, в письмових заявах просили суд розглянути справу без їх участі.
Заслухавши пояснення учасника справи, перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги з огляду на наступне.
Відповідно до п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; порушення норм процесуального або неправильне застосування норм матеріального права. 
У тексті наданої позивачем розписки зазначено дослівно наступне: «12 квітням 2016 року в м. Тернопіль ОСОБА_2 , ІПН НОМЕР_1 , паспорт НОМЕР_2 , вид 28 травня 1996 р. Тернопільським МУ УМВС, отримав від ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_3 , паспорт НОМЕР_4 , виданий 11 квітня 2008 р. Тернопільським РВ УМВС грошові кошти в розмірі 350000 (триста п`ятдесят тисяч) доларів США, які зобов`язуюсь повернути в строк до 31 грудня 2016 року. У випадку не повернення грошових коштів в строк зазначений вище, зобов`язуюсь сплатити ОСОБА_1 неустойку в розмірі 12 (дванадцять) відсотків річних від несплаченої суми боргу за весь період прострочення».
Відповідно до рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 07.11.2019 року у справі №686/14197/19, шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 розірвано, сторони перебували у шлюбі з 09.03.2002 року. 
Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України). Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства (частина перша статті 14 ЦК України).
За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України).
На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (частина друга статті 1047 ЦК України).
Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором (частина перша статті 1049 ЦК України).
Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина перша статті 526 цього Кодексу).
Для врегулювання спорів, які виникають із майнових відносин подружжя, у тому числі колишнього, поряд із застосуванням норм ЦК України підлягають застосуванню норми СК України.
Разом із тим, нормами ЦК України та СК України прямо не врегульовано питання поділу боргового зобов`язання між колишнім подружжям.
Відповідно до частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Частина перша статті 21 СК України визначає шлюбом сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до частини першої статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.
Отже, інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку, і характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї. Тому, законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї.
Так, положення статті 60 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.
Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно із частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 СК України).
За нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя.
Отже, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.
Зміст статті 541 ЦК України свідчить про те, що солідарне зобов`язання виникає лише у випадках, встановлених договором або законом. Тобто, солідарні зобов`язання виникають лише у випадках, передбачених договором чи актом чинного законодавства (постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 року у справі №243/10982/15-ц (провадження №14-81цс18), від 20.06.2018 року у справі №308/3162/15-ц (провадження № 14-178цс18), від 12 вересня 2018 року у справі № 569/96/17 (провадження №14-386цс18), від 23.01.2019 року у справі №712/21651/12) (провадження №14-526цс18)).
Відповідно до частини другої статті 73 СК України стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби.
Отже, за спільними зобов`язаннями подружжя останнє відповідає усім своїм майном.
Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (частина перша статті 68 СК України). Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).
Правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї.
Усуваючи наведений законодавчий недолік, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30.06.2020 року у справі №638/18231/15-ц (провадження №14-712цс19) погодилася з відповідним висновком Верховного Суду України, викладеним у постановах від 27.04.2016 року у справі №537/6639/13-ц (провадження №6-486цс16) та від 14.09.2016 року у справі №334/5907/14-ц (провадження №6-539цс16), про солідарний характер відповідальності подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї, якщо інше не передбачене такими правочинами.
Відповідно до статті 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом.
Переведення частини боргу з одного з подружжя на іншого не може відбуватися автоматично і без згоди кредитора на підставі тільки договору чи рішення суду про поділ майна подружжя.
Отже, при вирішенні спору про порядок виконання колишнім подружжям зобов`язань, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї, якщо питання про поділ цих зобов`язань не було зі згоди кредитора вирішене при поділі спільного майна цього подружжя, суди повинні керуватися тим, що подружжя має відповідати за такими зобов`язаннями солідарно усім своїм майном.
Такий правовий висновок викладено в названій вище постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.06.2020 року у справі №638/18231/15-ц (провадження №14-712цс19).
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що ненадання письмової згоди другого з подружжя на отримання позики саме по собі не вказує на відсутній солідарний обов`язок повернення боргу за договором позики.
Відповідач ОСОБА_3 у відзиві на позовну заяву визнала, що позика була отримана з метою погашення споживчого кредиту, вона була присутня при отриманні грошей. 
В той же час у справі відсутні докази на підтвердження обставин щодо фактичного витрачання отриманих у позику коштів в інтересах сім`ї. 
Таким чином, з огляду на відсутність доказів щодо використання суми позики саме в інтересах сім`ї, а не у власних інтересах ОСОБА_2 , що є основним для правильності визначення солідарного обов`язку колишнього подружжя, оскільки саме на позивача покладено обов`язок доведення таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про відсутність солідарного обов`язку ОСОБА_3 на повернення позики (постанова Верховного Суду від 13.12.2023 року у справі №489/1101/21). 
Інше тлумачення цієї обставини буде свідчити про безпідставний перерозподіл тягаря доказування, що не узгоджується з нормами процесуального права. 
За таких обставин у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 слід відмовити. 
Відповідно до пунктів 15, 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення.
У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
Позивач, проводячи розрахунок заборгованості, не звернув увагу на те, що починаючи з 12.03.2020 року на території України оголошено карантин, який діяв до 01.07.2023 року, у зв`язку з чим колегія суддів самостійно провела розрахунок заборгованості з неустойки та 3% річних, згідно з яким розмір неустойки становитиме 134260 дол. США (350000 дол. США/100х12/365х1167 днів (з 01.01.2017 року по 12.03.2020 року), в той час як розмір 3% річних становитиме 33565 дол. США (350000 дол. США/100х3/365х1167 днів (з 01.01.2017 року по 12.03.2020 року).
Суд першої інстанції, неправильно застосувавши норми матеріального та процесуального права, дійшов хибних висновків щодо необґрунтованості позовних вимог, у зв`язку з чим оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову.
Відповідно до вимог статті 141 ЦПК України, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню судові витрати, понесені в суді першої інстанції пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в сумі 8131,44 грн. (517825 дол. СШАх(100%:683698,63 дол. США)х10736 грн.:100% = 8131,44 грн.). При зверненні до апеляційного суду ОСОБА_1 сплатила 16104 грн., в той час як апеляційна скарга задоволена на 75,74% (517825 дол. США:(683698,63 дол. США:100%), тому з урахуванням часткового задоволення апеляційної скарги на користь апелянта за рахунок позивача підлягає стягненню 12197,17 грн. судових витрат: (75,74%х16104 грн.:100% = 12197,17 грн.). 
Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 16 листопада 2023 року скасувати та ухвалити нове рішення.
Позовну заяву ОСОБА_1 задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 350000дол. США суми позики, 134260 дол. США неустойки та 33565 дол. США – 3% річних, а всього 517825 дол. США.
В решті позовних вимог до ОСОБА_2 , відмовити.
В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики, відмовити. 
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 8131,44 грн. судових витрат по сплаті судового збору в суді першої інстанції та 12197,17 грн. судових витрат по сплаті судового збору в суді апеляційної інстанції. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 14 березня 2024 року.

Судді:                                                                        Р.С. Гринчук

                                                                               А.М. Костенко

                                                                               Т.В. Спірідонова