Постанова
Іменем України
 
08 січня 2024 року
м. Київ
 
справа № 748/2615/19
провадження № 61-10138св22
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі:  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 02 червня 2022 року у складі судді Хоменко Л. В. та постанову Чернігівського апеляційного суду від 14 вересня 2022 року у складі колегії суддів: Онищенко О. І., Висоцької Н. В., Шитченко Н. В.,
 
у справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні житловим будинком з господарськими спорудами шляхом виселення.
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У жовтні 2019 року      ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до   ОСОБА_2 ,   ОСОБА_3 ,   ОСОБА_4  про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні житловимбудинком з господарськими спорудами шляхом виселення.
 
Позов мотивовано тим, що позивач є власником житлового будинку АДРЕСА_1 на АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі-продажу. У вказаному будинку безпідставно проживають без реєстрації відповідачі, які не є членами його сім'ї та з якими він не знайомий. Зазначає, що відповідачі безпідставно без реєстрації проживають у житловому будинку, даний факт призводить до неможливості розпоряджатися своєю власністю на свій розсуд та отримати субсидію на комунальні платежі, тому виникла необхідність звернутися до суду за захистом своїх прав.
 
Позивач просив суд усунути перешкоди в користуванні та розпорядженні належним йому житловим будинком з господарськими будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом виселення із будинку: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Рішенням Чернігівського районного суду Чернігівської області від 02 червня 2022 року, яке залишено без змін постановою Чернігівського апеляційного суду від 14 вересня 2022 року, у задоволенні позову відмовлено. 
 
Рішення місцевого суду, з яким погодився суд апеляційної інстанції, мотивовано тим, що права колишнього власника житла та членів його сім`ї, відповідачів по справі, також підлягають захисту і позбавлення їх права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідачів.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
 
У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2022 року до Верховного Суду,  ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

 
Рух касаційної скарги в суді касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду від 25 жовтня 2022 року відкрито касаційне провадження у цивільній справі, витребувано її із Чернігівського районного суду Чернігівської області.
 
31 жовтня 2023 року справу розподілено колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі суддів: Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В.
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
В касаційній скарзі скаржник посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема вказує, що суд апеляційної інстанції розглянув справу без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 08 листопада 2021 року у справі № 371/1031/17-ц та від 26 травня 2022 року у справі № 459/844/20.
 
В касаційній скарзі зазначається, що суди попередніх інстанцій не звернули увагу на те, що позивач є добросовісним набувачем земельної ділянки площею 0,1032 га та житлового будинку з надвірними будівлями, які розташовані на АДРЕСА_1 . На момент укладення договорів купівлі-продажу ні житловий будинок, ні земельна ділянка під обмеженнями не перебували, в будинку зареєстрованих осіб не було. Вважав, що право проживання є похідним від права власності. Придбавши домоволодіння, не брав на себе ніяких зобов`язань по забезпеченню житлом відповідачів, кожен з яких має можливість проживати за адресами, де вони зареєстровані. Крім того, син ОСОБА_4 надав нотаріально посвідчену згоду на проживання матері в своєму будинку. 
 
За доводами ОСОБА_1 , поведінка ОСОБА_2 є явно суперечливою, спрямованою на втручання у право власності іншої особи на шкоду її правам та охоронюваним законом інтересам, що слідує з безперечного факту, що остання подавала безпідставні позови до всіх набувачів спірного житлового будинку, в тому числі до банку «Богуслав», ОСОБА_5 , ОСОБА_1 з метою продовження самоправного користування будинком. 
 
Позивач вказує, що має повне право на володіння, користування, розпорядження своїм майном на власний розсуд, а також має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї і не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час, в тому числі шляхом виселення відповідачів з належного йому житлового будинку. ОСОБА_1 вважає, що суд першої інстанції невірно оцінив інтереси власника та особи, яка підлягає виселенню, на предмет пропорційності втручання у право на житло в площині статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і статті 1 Першого протоколу до згаданої Конвенції, відповідно в даному випадку повинен був прийти до висновку про перевагу захисту інтересів власника, який є добросовісним набувачем.
 
Доводи інших учасників справи
 
У листопаді 2022 року ОСОБА_2 надіслала відзив на касаційну скаргу у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Суд встановив, що відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку від 20 жовтня 2017 року ОСОБА_5 продав та передав у власність ОСОБА_1 , а останній купив та прийняв у власність за ціною та на умовах, визначених цим договором, житловий будинок «А-2» з надвірними будівлями: сарай «Б-1», площею 5,4 кв. м, вбиральня «б-1», гараж «Г-1» площею 56,3 кв. м, колодязь «К1», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею - 301,6 кв. м, житловою площею - 109,9 кв. м (т. 1 а. с. 7-9).
 
Згідно із довідкою виконкому Черниської сільської ради від 28 травня 2019 року ОСОБА_1 є власником житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , в якому в даний час ніхто не зареєстрований (т. 1 а. с. 10).
 
У вересні 2019 року ОСОБА_1 звертався до Чернігівського районного відділення поліції із заявою про те, що невідомі особи не допускають його до користування будинком в АДРЕСА_1 . В ході проведення перевірки було з`ясовано, що за вказаною адресою проживають ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (т. 1 а. с. 5, 11).
 
З матеріалів справи вбачається, що постановою Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 748/1572/16-ц скасовано рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 21 лютого 2017 року, додаткове рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 20 квітня 2017 року та рішення апеляційного суду Чернігівської області від 07 вересня 2017 року і ухвалено нове рішення; у задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа - ПАТ «Банк Богуслав», про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном, виселення, відшкодування майнової шкоди відмовлено. 
 
У ході розгляду вказаної справи встановлено, що 30 травня 2012 року між ПАТ «Банк Богуслав» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір. Того ж дня, на забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором укладено договір іпотеки, за яким ОСОБА_2 передала в іпотеку належний їй на праві власності житловий будинок з надвірними будівлями та земельну ділянку, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . Зобов`язання за кредитним договором ОСОБА_2 належним чином не виконала, у зв`язку з чим банк задовольнив свої вимоги за рахунок предмета іпотеки шляхом його продажу від свого імені в порядку, визначеному статтею 38 Закону України «Про іпотеку». 09 грудня 2015 року між ПАТ «Банк Богуслав» та ОСОБА_5 укладено договори купівлі-продажу вищевказаного житлового будинку та земельної ділянки (т. 1 а. с. 81-91).
 
У вересні 2020 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 та земельної ділянки за вказаною адресою. Рішенням Чернігівського районного суду Чернігівської області від 29 квітня 2021 року, залишеним без змін постановою Чернігівського апеляційного суду від 04 жовтня 2021 року, в задоволенні позовних вимог відмовлено (т. 2 а. с. 2-5, 45-49).
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
 
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
 
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
 
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
 
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Відповідно до статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
 
Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
 
Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
 
Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
 
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
 
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
 
За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
 
Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
 
Правова позиція Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції передбачає кожній особі гарантії, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.
 
Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ від 24 листопада 1986 року у справі «Gillow v. the U.K.»), так і на наймача (рішення ЄСПЛ від 18 лютого 1999 року у справі «Larkos v. Cyprus»).
 
Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, визначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.
 
У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом. Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.
 
У пунктах 40-44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Заява № 30856/03) зазначено, що згідно із Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем.
 
Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, пункт 50).
 
Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», заява № 39948/06, пункт 47).
 
Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (рішення ЄСПЛ у справі «Зехентнер проти Австрії», заява № 20082/02, пункт 56). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (рішення ЄСПЛ від 27 травня 2004 року у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства», заява № 66746/01, пункт 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (пункт 60 вищезгаданого рішення у справі «Зехентнер проти Австрії»). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (рішення ЄСПЛ від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини», заява № 7205/02, пункти 60-63). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (рішення у справі «Беєлер проти Італії», заява № 33202/96, пункт 110).
 
Отже, навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.
 
Разом з тим у спірних правовідносинах в цій справі права позивача як власника будинку захищені статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 353/1096/16-ц, наведені такі правові висновки.
 
У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.
 
Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.
 
У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.
 
Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.
 
Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та протоколи до неї, а також практику ЄСПЛ як джерело права.
 
Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, можна дійти висновку, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції та є необхідним у демократичному суспільстві.
 
У статті 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.
 
Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.
 
Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
 
Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
 
Згідно з частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
 
Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
 
Дійсна сутність позовних вимог про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими.
 
У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю.
 
При розгляді справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору.
 
Питання про визнання припиненим права користування житлом та зобов`язання особи звільнити житло у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням обставин щодо об`єкта нерухомого майна та установлених статтею 50 ЖК України вимог, що ставляться до жилих приміщень, а також наявності чи відсутності іншого житла.
 
Також необхідно дослідити питання дотримання балансу між захистом права власності та захистом права колишнього члена сім`ї власника на користування цим житлом.
 
Такий правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17-ц (провадження № 14-64цс20).
 
Отже, при вирішенні справи за наявності передбачених законом підстав для виселення особи чи визнавання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до її житла не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.
 
Тобто будь-яке виселення або позбавлення права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватися в судовому порядку.
 
У постанові Верховного Суду від 15 вересня 2023 року у справі № 359/4376/22 зазначено, що поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.
 
Тривалий час проживання відповідачів у спірному житлі є достатньою підставою для того, щоб вважати це житло належним їм в розумінні статті 8 Конвенції, а тому виселення відповідача з цього житла є невиправданим втручанням у його приватну сферу, порушенням прав на повагу до житла.
 
Відповідно до вказаного, висновок судів попередніх інстанцій, що виселення відповідачів із спірного житла не відповідає пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, колегія суддів Верховного Суду вважає обґрунтованим.
 
Доводи скаржника, що суди першої та апеляційної інстанцій неправильно оцінив інтереси власника та особи, яка підлягає виселенню, на предмет пропорційності втручання у право на житло, не заслуговують на увагу, оскільки судами встановлено, що ОСОБА_2 зазначене житло придбала не за кредитні кошти, відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 іншого житла не мають.
 
Крім того, матеріали справи не містять доказів того, що кожен з відповідачів має можливість проживати за адресами своєї реєстрації. 
 
Проте, з матеріалів справи вбачається, а також встановлено судами, що відповідачі тривалий час проживають саме в будинку АДРЕСА_1 і вказане житло вважають своїм єдиним місцем проживання.
 
Враховуючи вищезазначене, суди попередніх інстанцій обґрунтовано дійшли до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки права колишнього власника житла та його сім`ї, які є відповідачами у цій справі, також повинні бути захищені, і будь-яке втручання, що призводить до позбавлення їх прав на житло, повинно ґрунтуватися на вимогах закону, бути обґрунтованим і необхідним для захисту прав позивача, при цьому не накладаючи надмірний тягар на відповідачів.
 
Посилання в касаційній скарзі на те, що судом апеляційної інстанції не враховано висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 08 листопада 2021 року у справі № 371/1031/17-ц та від 26 травня 2022 року у справі № 459/844/20 є безпідставними, оскільки висновки у цих справах і у справі, яка переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.
 
ЄСПЛ вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення («Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
 
Отже, доводи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальних частинах рішень судів першої та апеляційної інстанцій, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження суду.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
 
Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.
 
Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій.
 
Вищевикладене свідчить про те, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому не підлягає задоволенню.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
З огляду на вищевказане колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують.
 
Керуючись статтями 389, 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 02 червня 2022 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 14 вересня 2022 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                                     А. І. Грушицький

                                                                                                     І. В. Литвиненко

                                                                                                                                     Є. В. Петров