ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
07 лютого 2024 року
м. Київ
 
справа № 753/21685/17
провадження № 61-6141св22
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Коломієць Г. В. (суддя-доповідач),
суддів: Білоконь О. В.,  Гулейкова І. Ю., Лідовця Р. А., Шиповича В. В.,
 
учасники справи:
 
позивачі за первісним позовом та відповідачі за зустрічним позовом: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_3 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 17 травня 2021 року і додаткове рішення Дарницького районного суду міста Києва від 27 травня 2021 року, ухвалені у складі судді Трусової Т. О., та постанову Київського апеляційного суду                             від 09 червня 2022 року, прийняту у складі колегії суддів: Журби С. О., Писаної Т. О., Приходька К. П.,
 
ВСТАНОВИВ: 
 
Описова частина
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У жовтні 2013 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , у якому просили стягнути                 з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 865 450,23 грн витрат на усунення недоліків майна, зобов`язати ОСОБА_3 не чинити їм перешкод у користуванні нежитловими приміщеннями, які призначені для забезпечення потреб усіх співвласників (допоміжні приміщення) будинку АДРЕСА_1                             у садовому товаристві «Берізка-2» (далі - СТ «Берізка») у м. Києві, та визнати за ними право постійного безоплатного користування (сервітут) нежитловими приміщеннями, а саме: 1/13,1 (сходи); 15/14 (сходи); 29/8,5 (сходи); 43/11,1 (сходи); 44/48,3 (підсобне); 45/12,8 (підсобне); 46/4,9 (сауна), 47/16,3 (підсобне); 48/2,8 (ванна); 49/1,7 (вбиральня); 50/74,0 (підсобне); 51/16,1 (котельня); 50/6,0 (сходи); 51/40,9 (підсобне); 52/8,0 (підсобне); 53/35,8 (підсобне); зобов`язати відповідачів усунути перешкоди та визнати за ними право постійного безоплатного сервітуту щодо нежитлових приміщень, які розташовані у цокольному поверсі, призначені для обслуговування потреб усіх співвласників будинку, зареєструвати сервітут                        у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
 
Позовна заява мотивована тим, що на підставі договорів купівлі-продажу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 належить по 12/100 частини садового будинку АДРЕСА_2 та                          по 12/100 частини земельної ділянки, розташованої за вищевказаною адресою.
Спірний будинок є житловим, має загальну площу 711,5 кв. м та поділений на шість ізольованих квартир із приміщеннями для обслуговування будинку у цокольному поверсі, із визначенням та виділенням в натурі часток (квартир) кожного                                зі співвласників, а саме: 12/100 частини ОСОБА_1 (трикімнатна квартира на третьому поверсі); 12/100 частини ОСОБА_4 (трикімнатна квартира на третьому поверсі); 12/100 частини ОСОБА_2 (трикімнатна квартира на другому поверсі); 12/100 частини ОСОБА_3 (трикімнатна квартира на першому поверсі); 12/100 частини ОСОБА_6 (трикімнатна квартира на другому поверсі);         40/100 частини ОСОБА_5 (трикімнатна квартира на першому поверсі).
Спірний будинок побудований ОСОБА_5 за участі ОСОБА_3 господарським способом із суттєвим порушенням державних будівельних норм щодо забезпечення будинку інженерними мережними системами життєзабезпечення та на момент придбання будинок мав приховані конструктивні недоліки, що призвело до численних проблем у його експлуатації, а саме через стан систем електроживлення, водопостачання, каналізації, водовідведення (дощова каналізація), пожежогасіння, гідроізоляції, сміттєвидалення).
Вказували на те, що вони мають право постійного користування нежитловими приміщеннями, розташованими у цокольному поверсі, які призначені для обслуговування потреб усіх співвласників будинку, а ОСОБА_3 та           ОСОБА_5 заперечують це право та чинять перешкоди у користуванні вказаним майном.
 
Під час розгляду справи в суді першої інстанції ОСОБА_1 , який діяв також як представник ОСОБА_4 , відмовився від позовних вимог до вже померлого на той момент ОСОБА_5 (помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ). 
Вказану заяву про відмову від позовних вимог до померлого ОСОБА_5 також підтримала ОСОБА_2 .
 
Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 04 вересня 2015 року прийнято відмову позивачів від позовних вимог до ОСОБА_5 та закрито провадження у цій частині позову.
 
Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 16 травня 2016 року у справі № 753/17184/13-ц у задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 відмовлено.
 
Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 21 грудня 2016 року у справі                           № 753/17184/13-ц апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, а рішення Дарницького районного суду міста Києва від 16 травня 2016 року залишено без змін.
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 вересня 2017 року у справі № 753/17184/13-ц рішення Дарницького районного суду міста Києва від 16 травня 2016 року, ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 21 грудня 2016 року та додаткову ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 02 лютого 2017 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції (провадження № 6-157ск17).
 
При новому розгляді справи ОСОБА_1 уточнив позовні вимоги (заява                  від 04 березня 2021 року) та просив суд:
- визнати право на безоплатне постійне користування приміщеннями загального призначення у будинку АДРЕСА_3 , а саме: 1/13,1 (сходи, 1-й поверх); 15/14,7 (сходи, 2-й поверх); 43/11,1 (сходи, цокольний поверх); 44/48,3 (підсобне, цокольний поверх); 45/12,8 (підсобне, цокольний поверх); 47/16,3 (підсобне, цокольний поверх); 50/74,0 (підсобне, цокольний поверх); 51/16,1 (котельня, цокольний поверх);
- зобов`язати ОСОБА_3 не чинити перешкод у користуванні зазначеними приміщеннями загального призначення у будинку АДРЕСА_3 , та усунути всі створені перешкоди у користуванні зазначеними приміщеннями, в тому числі: відкрити для позивача вільний вхід/в`їзд до таких приміщень; видати позивачу ключі від встановлених на вході/в`їзді до таких приміщень замків; повідомити осіб, які здійснюють охорону таких приміщень, про право позивача;
- стягнути з відповідача ОСОБА_3 на його користь витрати на усунення недоліків майна (майнову шкоду) з урахуванням інфляційних втрат та 3 % річних, нарахованих станом на 01 лютого 2021 року, в загальному розмірі 1 958 892,10 грн.
Уточнена позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_3 як спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є правонаступником померлого відповідача ОСОБА_5 , а отже, він має відповідати за зобов`язаннями останнього, зокрема щодо відшкодування витрат на усунення недоліків будівництва.
Вказував на те, що наявність ухвали суду про закриття провадження у справі                     в частині вимог до померлого відповідача ОСОБА_5 не впливає на участь ОСОБА_3 у справі як правонаступника, оскільки він брав участь у справі як відповідач з самого початку, а закриття справи відбулося без урахування його нотаріальної заяви про прийняття спадщини після смерті батька.
Зазначав, що заяву про відмову від позову до ОСОБА_5 він подавав                            у хворобливому стані, що було наслідком неправомірних дій щодо нього з боку родичів відповідача, а суд не роз`яснив йому наслідки відмови від позову, чим порушив його права. З огляду на вказане вважав свою відмову від позову процесуально нікчемною.
Вказував на те, що він має право користуватися усіма зазначеними у позові приміщеннями, оскільки за договорами дарування частин будинку у співвласників виникла спільна часткова власність на будинок та право користування приміщеннями загального призначення, а тому таке право виникло і у нього як               у покупця частки будинку та кореспондуючий цьому праву обов`язок сторін договору дарування надавати йому ці приміщення у користування. Посилаючись на те, що з дня укладення договору купівлі-продажу і до моменту звернення до суду         з позовом вільно користувався приміщеннями загального призначення, використовуючи їх для ремонту інженерних мереж та зберігання власних речей, договір купівлі-продажу містить посилання на Правила користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 08 жовтня 1992 року № 572, а ризики, пов`язані                                        з невизначеністю у договорі купівлі-продажу переліку приміщень загального призначення, має нести продавець.
Зазначав, що цивільний закон надає йому право звернутися з вимогами про відшкодування збитків, завданих недоліками товару, як до продавця такого товару, так і до його виготовлювача, а отже, він правомірно звернувся до суду з позовом до продавця ОСОБА_3 , який отримав від нього кошти за проданий товар, та до номінального виготовлювача (забудовника) ОСОБА_5 . Якщо відповідач                   ОСОБА_3 вважає, що у завданні збитків є вина його матері ОСОБА_7 , він зможе скористатись своїм правом звернутися з регресним позовом. 
Ураховуючи, що позовну заяву подано 11 жовтня 2013 року, вважав, що саме з цієї дати слід відраховувати період прострочення боржника у зобов`язанні про відшкодування вартості усунення недоліків товару. Базою для розрахунку є сума збитків у розмірі 655 607,00 грн, підтверджена висновком експертів.
При новому розгляді справи ОСОБА_2 просила суд: зобов`язати ОСОБА_3                    не чинити перешкод у користуванні нежитловими приміщеннями, які призначені для забезпечення потреб усіх співвласників (допоміжні приміщення) будинку АДРЕСА_2 ; визнати право постійного безоплатного користування (сервітут) нежитловими приміщеннями, а саме: 1/13,1 (сходи); 15/14 (сходи); 29/8,5 (сходи); 43/11,1 (сходи); 44/48.3 (підсобне); 45/12,8 (підсобне); 46/4,9 (сауна), 47/16,3 (підсобне); 48/2,8 (ванна); 49/1,7 (вбиральня); 50/74,0 (підсобне); 51/16,1 (котельня); 50/6,0 (сходи); 51/40,9 (підсобне); 52/8,0 (підсобне); 53/35,8 (підсобне).
 
У грудні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду зі зустрічним позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про зобов`язання утриматись від дій, що порушують право, та зобов`язання не чинити перешкод у користуванні майном.
 
Зустрічна позовна заява ОСОБА_3 мотивована тим, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , здійснюючи недобросовісно свої права власників належних їм частин садового будинку, чинять йому перешкоди у користуванні майном, намагаються завдати максимальної шкоди його правам та інтересам та його родини, що полягає у позбавленні можливості користуватися електричними кабелями внутрішньої мережі будинку, відключенні від електромережі їх частини будинку, захопленні належної їм електрощитової і встановленні на ній замка. Такими діями         ОСОБА_1 та ОСОБА_2 унеможливили нормальне проживання у будинку та завдали йому майнової шкоди, яка пов`язана із витратами на забезпечення електроенергією, пошуком місця проживання та іншими непередбачуваними витратами. ОСОБА_1 , маючи згідно  зі своїм договором купівлі-продажу частини садового будинку лише право на користування сантехнічним та електричним обладнанням, незаконно заволодів цокольним поверхом, пошкодив у ньому замки та почав розміщувати у ньому два своїх автомобілі та власне майно без дозволу володільця.
Також ОСОБА_3 вказував на те, що він є правонаступником свого батька, але не є його процесуальним правонаступником з дати постановлення судом ухвали про відмову позивачів від позову до ОСОБА_5 .
Зазначав, що він не є належним відповідачем за майновими вимогами про відшкодування витрат на усунення недоліків майна. 
Вказував на те, що у спірних правовідносинах він діяв як представник продавця ОСОБА_7 ; вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до якісних характеристик частини будинку не входили до предмета договору купівлі-продажу; про усі характеристики будинку останні знали ще до укладення договору. Експертний висновок підготовлений з порушенням порядку призначення та проведення експертизи, у зв`язку з чим є неналежним і недопустимим доказом. До приміщень загального призначення відносяться лише сходи, перешкод у користуванні якими він ніколи не чинив, а цокольний поверх ОСОБА_1 та ОСОБА_2                               не належить.
При цьому вказував, що у нього та його батька ніколи не існувало                                                  з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 спільної власності на приміщення садового будинку, оскільки всі приміщення були поділені в натурі та відокремлені.
 
З огляду на зазначене, ОСОБА_3 , з урахуванням відмови від вимог до ОСОБА_4 , просив суд: зобов`язати ОСОБА_1 та ОСОБА_2 утримуватись від дій, що порушують права та інтереси ОСОБА_3 та інших ОСОБА_8 , а саме: не чинити йому перешкоди у користуванні електричною мережею та електрощитовою першого поверху садового будинку АДРЕСА_2 ; не входити в приміщення цокольного поверху за відсутності або без дозволу володільця цих приміщень або його представника; не використовувати цокольний поверх як сховище власних речей чи інших потреб без дозволу володільця цих приміщень.
 
Протокольною ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 31 травня     2019 року у справі № 753/21685/17 позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та зустрічний позов ОСОБА_3 об`єднано в одне провадженнядля спільного розгляду.
 
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій 
 
Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 17 травня 2021 року позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено частково.
Визнано право ОСОБА_1 та ОСОБА_2 як співвласників житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_4 (згідно з даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно - садового будинку, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 806925680000), на постійне безоплатне користування приміщеннями загального призначення у цьому будинку, а саме: сходами цокольного поверху площею               11,1 кв. м, номер приміщення 41; сходами першого поверху площею 13,1 кв. м, номер приміщення 1; сходами другого поверху площею 14,7 кв. м, номер приміщення 14; підсобним приміщенням цокольного поверху площею 12,8 кв. м, номер приміщення 43; котельнею, розташованою в цокольному поверсі площею 16,1 кв. м, номер приміщення 49 (номери приміщень визначені згідно з Технічним паспортом на вказаний будинок, виготовлений ПП «Актив Інвест» станом на 09 серпня 2016 року).
Зобов`язано ОСОБА_3 не чинити ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перешкод           у користуванні зазначеними вище приміщеннями загального призначення та надати вільний доступ до приміщень загального призначення цокольного поверху шляхом надання ключів від встановлених на вході до цих приміщень дверей.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 1/6 частини вартості робіт       з електропостачання житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_4 , з урахуванням інфляційних втрат та 3 % річних, нарахованих за період з 01 листопада 2013 року до 01 березня 2021 року, у загальному розмірі 159 295,37 грн.
Зобов`язано ОСОБА_1 та ОСОБА_2 утримуватись від дій, що порушують права та інтереси ОСОБА_3 як співвласника житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_4 (згідно з даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно - садового будинку, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 806925680000).
Зобов`язано ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не чинити ОСОБА_3 перешкод             у користуванні електричними мережами та трансформаторною підстанцією, що забезпечують електропостачання вказаного житлового будинку та надати до них вільний доступ шляхом надання ключів від трансформаторної підстанції.
У решті вимог первісного та зустрічного позовів відмовлено.
 
Визнаючи право ОСОБА_1 та ОСОБА_2 як співвласників спірного житлового будинку на постійне безоплатне користування приміщеннями загального призначення у цьому будинку, суд першої інстанції, установивши, що з договору дарування вбачається намір сторін надати в користування співвласникам будинку приміщення, необхідні для експлуатації та підтримання його належного стану, та право користування обладнанням (механічним, електричним, сантехнічним та іншим), яке обслуговує потреби усього будинку, в тому числі систему опалення, артезіанську свердловину та водопровід, очисну станцію з комунікаціями, дійшов висновку про визнання права постійного безоплатного користування розташованими на цокольному поверсі котельнею площею 16,1 кв. м та підсобним приміщенням площею 12,8 кв. м, у якому знаходиться обладнання, що забезпечує функціонування будинку. Також з метою усунення перешкод у користуванні належним позивачам майном (квартирами) та вказаними приміщеннями, суд дійшов висновку про надання права користування усіма сходами будинку, в тому числі і сходами цокольного поверху, оскільки у протилежному випадку позивачі                             не зможуть потрапити до приміщень загального призначення.
 
Зобов`язуючи ОСОБА_3 не чинити ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перешкод     у користуванні приміщеннями загального призначення та надати вільний доступ до приміщень загального призначення цокольного поверху шляхом надання ключів від встановлених на вході до цих приміщень дверей, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_3 не допускає позивачів у цокольний поверх, де розташовані приміщення загального призначення, вимоги про визнання права користування якими суд визнав обґрунтованими.
 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визнання права постійного безоплатного користування приміщеннями: 44/48,3 (підсобне, цокольний поверх); 47/16,3 (підсобне, цокольний поверх); 50/74,0 (підсобне, цокольний поверх), суд першої інстанції виходив із того, що ці приміщення перейшли в одноособове володіння та користування ОСОБА_5 і                                           не є приміщеннями загального призначення.
 
Стягуючи з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 1/6 частини вартості робіт       з електропостачання спірного житлового будинку з урахуванням інфляційних втрат та 3 % річних, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_3 як співвласник спірного будинку уклав колективний договір щодо заміни системи електропостачання спірного будинку, за умовами якого зобов`язався нарівні                    з іншими співвласниками здійснювати фінансування відповідних робіт, однак                         не сплатив частину вартості робіт з електропостачання спільного майна.
 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_3 витрат на усунення недоліків майна (спірного житлового будинку), суд першої інстанції виходив із того, що виготовлювачем (забудовником) спірного будинку був ОСОБА_5 , який помер, продавцем (відчужувачем) товару була ОСОБА_7 , а відповідач ОСОБА_3 у спірних правовідносинах                     з позивачем ОСОБА_1 діяв не від свого імені, а від імені та в інтересах продавця майна на підставі довіреності, посвідченої 23 грудня 2008 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лисенком О. О., що унеможливлює покладення на нього відповідальності за недоліки чужого майна.
 
Суд першої інстанції зазначав, що відсутні правові підстави для покладення на ОСОБА_3 як на спадкоємця виготовлювача неякісного товару відповідальності за недоліки майна, оскільки позивачі відмовились від позовних вимог до ОСОБА_5 та ухвалою суду від 04 вересня 2015 року закрито провадження у справі щодо ОСОБА_5 . 
 
З цих же підстав постановою Київського апеляційного суду від 13 листопада                    2019 року, яка залишена без змін постановою Верховного Суду від 10 квітня                   2020 року, скасовано ухвалу суду першої інстанції від 03 вересня 2019 року                              про залучення до участі у справі ОСОБА_3 як правонаступника померлого відповідача ОСОБА_5 .
 
Зобов`язуючи ОСОБА_1 та ОСОБА_2 утримуватись від дій, що порушують права та інтереси ОСОБА_3 як співвласника житлового будинку, та не чинити ОСОБА_3 перешкод у користуванні електричними мережами та трансформаторною підстанцією, що забезпечують електропостачання цього житлового будинку, та надати до них вільний доступ шляхом надання ключів від трансформаторної підстанції, суд першої інстанції виходив із того, що             ОСОБА_1 та ОСОБА_2 чинять ОСОБА_3 перешкоди у користуванні електричними мережами та трансформаторною підстанцією, які забезпечують електропостачання спільного майна.
 
Відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог про зобов`язання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не використовувати цокольний поверх як сховище власних речей чи інших потреб без дозволу володільця цих приміщень, суд першої інстанції виходив із того, що суду не надано належних та достатніх доказів вчинення позивачами таких дій.
 
Суд першої інстанції зазначив, що визнання судом права користування позивачів приміщеннями загального призначення, в тому числі і тими, які розташовані у цокольному поверсі, виключає задоволення вимог зустрічного позову про зобов`язання позивачів не входити в приміщення цокольного поверху за відсутності або без дозволу володільця цих приміщень.
 
Додатковим рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 27 травня           2021 року клопотання ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто                                         з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати у сумі 12 346,70 грн. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір у сумі 230,52 грн.
 
Ухвалюючи додаткове рішення, суд першої інстанції виходив із того, що витрати сторін зі сплати судового збору, витрати позивача ОСОБА_1 , пов`язані                  з проведенням експертизи, та витрати відповідача, що пов`язані з явкою до суду, підтверджені належними та допустимими доказами, а тому підлягають розподілу за правилами, установленими статтею 141 ЦПК України.
 
Суд першої інстанції дійшов висновку про те, що вимоги ОСОБА_3 про стягнення витрат на правничу допомогу є необґрунтованими і недоведеними.
 
Постановою Київського апеляційного суду від 09 червня 2022 року апеляційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 17 травня 2021 року та додаткове рішення Дарницького районного суду міста Києва від 27 травня 2021 року залишено без змін.
 
Апеляційний суд виходив із того, що суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про те, що в загальному користуванні співвласників мають бути приміщення котельні площею 16,1 кв. м, та приміщення площею 12,8 кв. м, у якому знаходиться обладнання, що забезпечує функціонування будинку в цілому. При цьому відмінності в літерному позначенні таких приміщень, які виникли через виготовлення технічних паспортів у різний час та різними організаціями,                                  не змінюють такого факту, що в загальне користування суд визначив саме ці два допоміжні приміщення із зазначенням конкретної їх площі, що не дає можливості двоякого трактування їх складу та ідентифікації. При цьому сторонами в ході розгляду справи не було доведено, що інші приміщення в цокольному поверсі будинку необхідні для забезпечення його функціонування. За таких умов, зважаючи, що таку решту приміщень не було передано в користування сторонам при набутті прав на частину будинку, а також неможливість визначити їх призначення як таких, що забезпечують функціонування будинку, суд першої інстанції правомірно дійшов висновку про часткове задоволення вимог щодо визнання права сторін користування рядом приміщень будинку та зобов`язав власників не чинити перешкоди в цьому.
Також суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що при відчуженні часток садового будинку ОСОБА_3 діяв саме як повірений від імені власника, а тому на нього не може бути покладено обов`язку компенсувати витрати на усунення прихованих недоліків проданої речі (будинку).
 
Апеляційний суд зазначав, що суд першої інстанції правильно виходив із того, що ОСОБА_1 довів, у тому числі і за допомогою експертних досліджень, вартість таких витрат. Встановивши розмір їх частини, яку мав сплатити, але не сплатив ОСОБА_3 , та визначивши початок періоду прострочення ОСОБА_3 такого зобов`язання, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для стягнення з ОСОБА_3 на користь        ОСОБА_1 1/6 частини вартості робіт з електропостачання спірного житлового будинку, з урахуванням інфляційних втрат та 3 % річних.
 
Також апеляційний суд виходив із того, що в ході розгляду справи знайшли своє підтвердження як посилання позивачів на створення їм перешкод у користуванні приміщеннями, які суд визначив необхідними для забезпечення функціонування будинку, так і посилання відповідача на перешкоди у користуванні ним обладнанням для електропостачання будинку. При цьому сам лише той факт, що в оскаржуваному рішенні суд вказав на неприпустимість перешкод у користуванні трансформаторною підстанцією, яка знаходиться поза межами будинку, не змінює того факту, що предметом розгляду справи в цій частині було обладнання для електропостачання будинку, що знаходиться в ньому, замовлене і встановлене на підставі вищевказаного колективного договору. За таких умов виправлення такого недоліку судового рішення у разі необхідності можливе саме в порядку статті 269 ЦПК України.
 
Короткий зміст вимог касаційних скарг та їх доводів
 
У липні 2022 року  ОСОБА_1  подав до Верховного Суду касаційну скаргу,               в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просив скасувати постанову суду апеляційної інстанції, частково змінити рішення суду першої інстанції та додаткове рішення суду першої інстанції, а саме задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі та відмовити у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 .
 
Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що суд першої інстанції,                      з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, у зв`язку із застосуванням невідповідного технічного паспорта, в якому частина підсобних приміщень змінила своє призначення, не в повній мірі визначив склад приміщень загального користування, право користування якими підлягає визнанню за всіма власниками будинку. 
Суд першої інстанції помилково не застосував техпаспорт на спірний житловий будинок, виготовлений КП «КМБТІ» у 2008 році під час прийняття будинку                            в експлуатацію та проведення технічної інвентаризації, визнав значну кількість приміщень загального призначення, які розташовані у цокольному поверсі будинку, такими, що перейшли в одноособове володіння і користування ОСОБА_5 ,               а саме: приміщення № 44 площею 48,3 кв. м (підсобне, цокольний поверх), № 47 площею 16,3 кв. м (підсобне, цокольний поверх), № 50 площею 74,0 кв. м (підсобне, цокольний поверх).
Також суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав покладення на відповідача ОСОБА_3 як на правонаступника померлого відповідальності за збитки, спричинені померлим відповідачем ОСОБА_5 позивачу ОСОБА_1 , які полягали у виготовленні та продажу неякісної частини будинку. 
Посилання суду першої інстанції на наявність постанови Київського апеляційного суду від 13 листопада 2019 року та постанови Верховного Суду від 10 квітня                       2020 року про скасування ухвали Дарницького районного суду м. Києва                             від 03 вересня 2019 року про залучення відповідача ОСОБА_3 до участі у справі як правонаступника померлого відповідача ОСОБА_5 не має значення для правовідносин процесуального правонаступництва ОСОБА_3 після смерті       ОСОБА_5 у справі № 753/21685/17, оскільки таке правонаступництво відбулось ще 30 січня 2015 року, та тому що відповідач ОСОБА_3 вже на той момент брав участь у справі, постановлення окремої ухвали про його залучення до справи як правонаступника іншого померлого відповідача ОСОБА_5 .                  ЦПК України (у чинній на той момент редакції) не вимагалась, достатньо було лише зазначити цей факт у судовому рішенні.
 
Крім того, задовольняючи частково зустрічні позовні вимоги, суд першої інстанції не врахував, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що позивач чинить ОСОБА_3 перешкоди у користуванні електричними мережами та трансформаторною підстанцією, які забезпечують електропостачання спільного майна.
 
Також суд першої інстанції, ухвалюючи додаткове рішення, помилково стягнув               з відповідача ОСОБА_3 судові витрати лише в частині 355/1000 частини, а не         в повному обсязі.
 
Підставами касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду України від 03 листопада 2020 року у справі № 916/617/17 (провадження № 12-48гс20), від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19), від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (провадження № 14-473цс18), від 26 вересня 2019 року у справі № 587/430/16-ц (провадження № 14-104цс19), від 16 жовтня 2019 року у справі № 461/3581/16-ц (провадження № 14-421цс19), та у постановах Верховного Суду від 11 лютого            2019 року у справі № 643/13788/15-ц (провадження № 61-25609св18), від 30 вересня 2020 року у справі № 559/1605/18 (провадження № 61-913св20), від 10 березня      2021 року у справі № 607/11746/17 (провадження № 61-18730св20) та інших.
 
У липні 2022 року  ОСОБА_3  подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просив скасувати додаткове рішення суду першої інстанції і постанову суду апеляційної інстанції, скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та відмовити у задоволенні цих вимог; змінити рішення суду першої інстанції в частині вирішення зустрічних позовних вимог та задовольнити повністю зустрічні позовні вимоги.
 
Касаційна скарга ОСОБА_3 мотивована тим, що суд першої інстанції, стягуючи з нього на користь ОСОБА_1 1/6 частини вартості робіт з електропостачання спірного житлового будинку, вийшов за межі позовних вимог, оскільки таку вимогу ОСОБА_1 не заявляв.
Суд першої інстанції не врахував, що в уточненій позовній заяві від 04 березня        2021 року ОСОБА_1 змінив усі свої позовні вимоги, які він заявляв                             у 2013 році, а також у позовній заяві (уточненій) ОСОБА_1 змінив і підстави позову, оскільки нові уточнення позовної заяви ґрунтуються на нових обставинах, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги, які були відсутні при поданні первинної позовної заяви, що суперечить вимогам частин третьої та четвертої статті 49 ЦПК України.
Крім того, до апеляційної скарги були прикладені докази на підтвердження того, що він не відмовлявся від своїх зобов`язань за колективним договором від 02 грудня 2012 року щодо фінансування витрат, які йдуть на електрозабезпечення тих частин садового будинку, які йому належать. Розписки ОСОБА_1 і проектанта ОСОБА_9 в отриманні від нього грошей на загальну суму 30 300,00 грн доводять, що він до своєї відмови від наданого ОСОБА_1 доручення за колективним договором 2012 року бути його представником і опікуватись питаннями забезпечення електропостачання тих частин садового будинку, які належать ОСОБА_8 , здійснював фінансування витрат, які спрямовувались на поліпшення якості майна, яке належить йому на праві власності, зокрема на електрозабезпечення своїх частин садового будинку (за умови отримання доказів факту сплати грошей, відповідних платіжно-розрахункових документів). Зазначені розписки не могли бути надані своєчасно до суду першої інстанції з причин, які                      не залежали від волі відповідача, оскільки він не знав і не міг знати, що до нього заявлені нові позовні вимоги, зі змістом яких та підставами задоволення яких він ознайомився лише з тексту вже ухваленого рішення у справі.
Крім того, суди на підставі недопустимих доказів, а саме: колективного договору (доручення) від 02 грудня 2012 року, проектно-кошторисної документації будівництва КТП (трансформаторної підстанції), експертного висновку від 18 лютого 2015 року, та пояснень ОСОБА_1 , а не на підставі розрахунково-фінансових документів, встановили, що відповідачем порушені його зобов`язання довірителя профінансувати 1/6 частини витрат ОСОБА_1 як представника та повіреного за колективним договором, яким ОСОБА_1 надавалось доручення здійснити організаційні заходи з електрозабезпечення всього садового будинку шляхом фінансування будівництва трифазної КПТ. Прогноз, а не фактичні витрати ОСОБА_1 з електрозабезпечення садового будинку, який міститься                        в проектно-кошторисній документації 2014 року та який також зазначений                       у висновку експертизи, помилково покладений судом в обґрунтування розміру фактично понесених витрат. При цьому ОСОБА_1 не надав доказів на підтвердження здійснення фактичних грошових розрахунків за формою документів, передбачених чинним законодавством, не довів, що ним понесені реальні, а не лише заплановані витрати на електрозабезпечення частини будинку, що належать відповідачу, у розмірі, яка складає 1/6 частини всіх витрат представника ОСОБА_1 за колективним договором (доручення) від 02 грудня 2012 року.
Також суд не здійснював оцінку і дослідження Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на частини садового будинку АДРЕСА_5 , який спростовує помилкове припущення суду щодо існування спільної власності на садовий будинок, оскільки в ньому не зареєстровано ні право спільної власності, ні спільні власники цього будинку, а зареєстровано лише право власності відповідача ОСОБА_3 на конкретне індивідуально визначене майно, а не на ідеальну частку у праві, а саме, право на 12/100 відокремлених в натурі і чітко визначених частин цього будинку, з позначенням нумерації, площі і назви (позначення) в технічному паспорті. Тобто відокремлена в натурі і в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно частина приміщення садового будинку як індивідуально визначене нерухоме майно, яке належить одному ОСОБА_3 , і яке складає 12/100 частин від всього садового будинку, доводить і підтверджує право особистої (індивідуальної) приватної власності на це майно і спростовує існування на нього одночасно права спільної власності з боку інших осіб, тобто спільних власників.
Суди не врахували, що не може існувати спільна часткова власність на розділений (поділений в натурі) об`єкт нерухомості між окремими власниками окремих виділених в натурі частин будинку, оскільки це суперечить статтям 355, 356 ЦК України.
Крім того, як зазначено у статті 367 ЦК України, у разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється,                      а спірний садовий будинок ніколи не був у спільній власності і належав завжди виключно одному власнику - ОСОБА_5 , який у 2008 році одні відокремлені ним приміщення свого будинку (48/100 частини) подарував рідним, 40/100 частини залишив собі, а інші відокремлені приміщення (12/100 частини) на третьому поверсі продав ОСОБА_4 , але при цьому він не здійснював відчуження часток               у спільній частковій власності на будинок та не створював спільну власність на своє майно. Садовий будинок був залишений власником ОСОБА_5 у своїй одноособовій власності, а відчуження було здійснено ним лише окремих, виділених в натурі за площею та позначених окремою нумерацією в технічному паспорті приміщень на другому та мансардному поверсі садового будинку.
Відповідно до статей 317, 319 ЦК України саме йому ( ОСОБА_3 ) як власнику належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном за власною волею, яке підтверджується його правовстановлюючим документом, договором дарування від 23 грудня 2008 року, а також Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а тому визнання ОСОБА_1 ,           ОСОБА_2 і його ( ОСОБА_3 ) спільними власниками всього садового будинку, до якого входять, у тому числі і ті приміщення, які подаровані і зареєстровані на праві приватної власності виключно за ним, без визнання при цьому нечинним договору дарування від 23 грудня 2008 року, є порушенням його права власності на майно, отримане в дар, оскільки встановлює право спільної власності.
Суди попередніх інстанцій не врахували, що спір виник з приводу права користування ОСОБА_1 і ОСОБА_2 чужим майном, яке належить на праві особистої власності його батьку, а не з приводу усунення порушень користування власним майном, тобто тим, яке знаходиться у власності ОСОБА_1 і          ОСОБА_2 .
Суди не врахували та не взяли до уваги, що право користування чужим майном (сервітут) не був встановлений на користь ОСОБА_1 і ОСОБА_2 договорами купівлі-продажу та договором дарування і не був зареєстрований у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
На час звернення із позовом сервітут на цокольний поверх будинку не був встановлений і у позивачів не було права користування цим чужим майном, тому              у суду відсутні підстави для визнання права позивачів на постійне безоплатне користування приміщеннями будинку, які на праві власності зареєстровані за відповідачем та його батьком, а також суд не може зобов`язувати відповідача                      не чинити перешкод у користуванні позивачами чужими приміщеннями, право на яке у них відсутнє та не доведено належними та допустимими доказами.
Суди не врахували, що цокольний поверх садового будинку належить йому на праві власності і не відноситься до приміщень загального призначення, а також                                не є спільною власністю з позивачами. До приміщень загального призначення                     у будинку відносяться сходи будинку з першого поверху до горища. У позивачів відсутні обмеження щодо вільного входження з вулиці до своїх відокремлених частин будинку, тобто вільного користування загальними приміщеннями садового будинку (сходами). Приміщення цокольного поверху садового будинку                                        не відчужувались іншим особам і не відносились власником до приміщень загального користування і призначались для задоволення особистих потреб. 
Пункт 18 договору купівлі-продажу від 17 березня 2012 року, на який посилається позивач, надає ОСОБА_1 можливість користуватись не приміщеннями цокольного поверху, що знаходились у власності ОСОБА_5 , а лише обладнанням садового будинку (механічним, електричним, сантехнічним та іншим), що й використовувалось всіма позивачами безоплатно і безперешкодно протягом усього часу без будь-яких обмежень, оскільки всі позивачі ніколи не позбавлялись права користування водою, каналізацією та електрикою в садовому будинку.
Отже, оскільки у позивачів не виникло право постійного і безоплатного користування приміщеннями цокольного поверху садового будинку, які ними не придбавались, і які згідно з правовстановлюючими документами належать на праві власності ОСОБА_5 , а не відповідачу, то у суду не було підстав для задоволення позовних вимог про зобов`язання не чинити перешкод у користуванні цими приміщеннями, та похідних вимог про усунення перешкод у користуванні зазначеними приміщеннями.
Задоволені судом позовні вимоги про визнання права постійного і безоплатного користування позивачами чужим майном заявлені позивачами до неналежного відповідача, тобто не до тієї особи, яка має нести відповідальність за заявленими позовними вимогами. Належним відповідачем за вимогами позивачів з приводу користування ними чужим майном може бути лише власник цього майна, а не особа, яка за довіреністю і на підставі доручення власника здійснювала управління цим майном в інтересах і від імені власника. Відповідно до чинних правовстановлюючих документів право власності на приміщення цокольного поверху садового будинку належить ОСОБА_5 , а не йому ( ОСОБА_3 )
При цьому суди не врахували, що позивачі після своєї відмови від позовних вимог до ОСОБА_5 більше не можуть заявляти власнику майна чи його правонаступнику свої вимоги з приводу цього майна чи з приводу користування цим майном, від яких вони вже відмовились. Крім того, він не є правонаступником за позовними вимогами до ОСОБА_5 .
Додаткове рішення суду першої інстанції про стягнення з нього на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 судових витрат є помилковим, оскільки суд дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог останніх.
Також суд помилково стягнув на користь ОСОБА_1 витрати на судово-будівельну експертизу, оскільки у задоволенні позовних вимог про відшкодування витрат на усунення недоліків майна ОСОБА_1 відмовлено, а експертиза призначалась з метою визначення недоліків та вартості робіт у зв`язку з усуненням таких недоліків.
Крім того, суд безпідставно відмовив йому у стягненні витрат на правничу допомогу.
 
Підставами касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17 (провадження             № 14-188цс20), від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (провадження       № 14-473цс18) та у постанові Верховного Суду від 11 лютого 2019 року у справі                          № 643/13788/15 (провадження № 61-25609св18); суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Позивач ОСОБА_2 судові рішення не оскаржувала, а тому в силу вимог                             статті 400 ЦПК України судові рішення в частині вирішення позовних вимог                    ОСОБА_2 у касаційному порядку не переглядаються.
 
Доводи осіб, які подали відзиви на касаційні скарги
 
У серпні 2022 року ОСОБА_3 подав відзив на касаційну скаргу                  ОСОБА_1 , у якому просив відмовити у задоволенні касаційної скарги ОСОБА_1 .
 
У вересні 2022 року ОСОБА_1 подав пояснення до касаційної скарги та відзив на касаційну скаргу ОСОБА_3 , у якому просив відмовити у задоволенні касаційної скарги ОСОБА_3 , а також заяву про закриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_3 .
 
Рух касаційних скарг у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 07 липня 2022 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 та витребувано матеріали справи із суду першої інстанції.
 
Ухвалою Верховного Суду від 28 липня 2022 року касаційну скаргу ОСОБА_3 залишено без руху та надано строк для усунення недоліків касаційної скарги.
 
Ухвалою Верховного Суду від 22 серпня 2022 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_3 та витребувано матеріали справи із суду першої інстанції.
 
У січні 2023 року до Верховного Суду надійшли матеріали справи
 
Ухвалою Верховного Суду від 08 червня 2023 року справу призначено до розгляду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 13 грудня 2023 року визнано необґрунтованим заявлений ОСОБА_1 відвід суддів Верховного Суду: Гулька Б. І.,             Луспеника Д. Д., Коломієць Г. В.  у цій справі. Заяву ОСОБА_1 про відвід судді Верховного Суду Коломієць Г. В. передано для вирішення іншому судді. Заяви суддів Верховного Суду Гулька Б. І. та Луспеника Д. Д. про самовідвід задоволено, а справу передано для проведення повторного автоматизованого перерозподілу щодо суддів Гулька Б. І. та Луспеника Д. Д.
 
Системою автоматизованого розподілу справ (протокол повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14 грудня 2023 року) визначено суддю-доповідача - Коломієць Г. В. та суддів, які входять до складу колегії: Білоконь О. В.,  Гулейкова І. Ю., Лідовця Р. А., Шиповича В. В.
 
Ухвалою Верховного Суду від 21 грудня 2023 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про відвід судді Верховного Суду Коломієць Г. В. від участі                      у розгляді цієї справи.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Відповідно до державного акта на право власності на земельну ділянку                             КВ № 135030, виданого на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки        від 27 липня 2005 року № 5-5622 (ВСІ № 084202), ОСОБА_5 належала земельна ділянка площею 0,0637 га, розташована по АДРЕСА_6 .
 
Розпорядженням Дарницької районної державної адміністрації у місті Києві                 від 18 листопада 2005 року № 871 ОСОБА_5 надано дозвіл на знесення існуючого садового (дачного) будинку і будівництво господарським способом нового садового (дачного) будинку у АДРЕСА_7 , на ділянці    № НОМЕР_2 .
 
Розпорядженням Дарницької районної державної адміністрації у місті Києві                від 10 квітня 2007 року № 331 затверджено акт про прийняття в експлуатацію садового (дачного) будинку згідно з виданим Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна технічним паспортом на садовий (дачний) будинок від 02 березня 2006 року по АДРЕСА_8 , на ділянці АДРЕСА_9 , забудовником якого є ОСОБА_5 
 
07 грудня 2007 року Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації на виконання рішення Дніпровського районного суду м. Херсона від 17 вересня 2007 року у цивільній справі № 2а-197/2007 видано свідоцтво про право власності, згідно з яким ОСОБА_5 на праві приватної власності належить садовий будинок АДРЕСА_3 , загальною площею 712,6 кв. м.
 
Згідно з висновком експертів, складеним за результатами проведеної у справі судової будівельно-технічної експертизи (висновок № 5899/5900/14-42                              від 18 лютого 2015 року), з наданих на дослідження документів неможливо встановити архітектурно-будівельний тип спірного будинку на період його зведення, оскільки об`єкт дослідження зведений на земельній ділянці, призначеній для ведення садівництва, згідно з технічним паспортом та договорами купівлі-продажу має відповідати визначенню будівельних норм «будівля для літнього-сезонного використання», проте згідно з технічним паспортом та актом про прийняття                     в експлуатацію цей будинок має житлові приміщення, призначені для цілорічного проживання.
 
За результатами проведеного експертами натурного обстеження об`єкта дослідження, установлено, що будинок за адресою: АДРЕСА_6 , є житловим, багатоквартирним, малоповерхової забудови.
 
23 грудня 2008 року між ОСОБА_5 (дарувальником) та ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , ОСОБА_10 (обдаровуваними) укладено договір дарування 48/100 частини вказаного садового будинку, згідно з умовами якого дарувальник подарував, а обдаровувані прийняли у дар 48/100 частини               (по 12/100 кожен) садового будинку АДРЕСА_2 .
 
Частина, яка дарується ОСОБА_3 , складається із: 1/2 частини сходової клітини 1/13,1 кв. м; 1-7/24,8 кв. м, 1-11/16,7 кв. м, 1-13/8,7 кв. м. - житлові; 1-8/1.3 кв. м - вбиральня; 1-9/11,1 кв. м - кухня; 1-10/3,4 кв. м - ванна; 1-12/13,9 кв. м - коридор, що складає 12/100 частини садового будинку з будівлями та спорудами (пункт 1.2 договору).
 
Частина, яка дарується ОСОБА_7 , складається із: 1/2 частини сходової клітки 1-28/8.5 кв. м; 1-35/27,5 кв. м, 1-37/11.0 кв. м, 1-39/16,2 кв. м, 1-40/24,3 - житлові,      1-36/1,2 кв. м - вбиральня; 1-38/3,3 кв. м - ванна, що складає 12/100 частини садового будинку з будівлями та спорудами.
 
Частина, яка дарується ОСОБА_6 , складається із: 1/2 частини сходової клітини 1-14/14,7 кв. м; 1-22/27,4 кв. м, 1-24/11,1 кв. м, 1-26/16,6 кв. м,                                    1-27/19,8 кв. м - житлові, 1-23/1,5 кв. м - вбиральня; 1-25/3,2 - ванна, що складає 12/100 частини садового будинку з будівлями та спорудами (пункт 1.4 договору).
 
Частина, яка дарується ОСОБА_10 , складається з: 1/2 частини сходової клітини 1-14/14,7 кв. м; 1-16/15,5 кв. м, 1-17/27,6 кв. м, 1-18/11,1 кв. м, - житлові;                             1-21/1,3 кв. м - вбиральня; 1-20/3,4 кв. м - ванна; 1-15/5,1 кв. м - коридор, що складає 12/100 частини садового будинку з будівлями та спорудами (пункт 1.5 договору).
 
Пунктом 2 договору дарування визначено, що садовий будинок, частина якого відчужується, належить дарувальнику на підставі свідоцтва про право власності, виданого Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради 07 грудня 2007 року згідно з наказом Головного управління житлового забезпечення від 22 листопада 2007 року № 2070-С/ГК, зареєстрованого Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна 17 грудня 2007 року.
 
Згідно з пунктом 6 договору дарування сторони домовились надавати іншим співвласникам, якщо такі будуть, в користування приміщення загального призначення, які перейшли в часткову власність, і які необхідні для експлуатації та підтримання належного стану всього садового будинку, з правом постійного користування механічним, електричним, сантехнічним та іншим обладнанням за межами або всередині виділених приміщень (частин садового будинку) чи садового будинку, яке обслуговує потреби всього садового будинку, в тому числі систему опалення, артезіанська свердловина та водопровід, очисна станція з комунікаціями тощо.
 
23 грудня 2007 року між ОСОБА_5 (дарувальником) та ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , ОСОБА_10 (обдаровуваними) укладено договір дарування земельної ділянки, згідно з яким дарувальник ОСОБА_5 подарував обдаровуваним ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 та ОСОБА_10 48/100 від 0,6737 га земельної ділянки по АДРЕСА_10 (по 12/100 кожному).
 
23 грудня 2008 року між ОСОБА_5 (продавцем) та ОСОБА_4 (покупцем) укладено договори купівлі-продажу 12/100 частин зазначеного вище садового будинку та 12/100 від 0,6737 га земельної ділянки. Частина будинку, яка відчужується ОСОБА_4 , складається з: 1/2 частини сходової клітини               1-28/8,5 кв. м; 1-29/24,3 кв. м - коридор, 1-33/3,1 кв. м - ванна, 1-34/1,4 кв. м - вбиральня; 1-30/27,6 кв. м, 1-31/11,3 кв. м, 1-32/16,2 кв. м - житлові, що складає 12/100 частини садового будинку з будівлями та спорудами (пункт 1.1 договору).
 
04 березня 2010 року між ОСОБА_10 (продавцем) та ОСОБА_2 укладено договори купівлі-продажу 12/100 частин зазначених вище садового будинку та земельної ділянки. Частина будинку, яка відчужується ОСОБА_2 , складається із:           1/2 частини сходової клітини 1-14/14,7 кв. м; 1-16/15,5 кв. м, 1-17/27,6 кв. м,                      1-18/11,1 кв. м, 1-19/16,4 кв. м - житлові; 1-21/1,3 кв. м - вбиральня; 1-20/3,4 кв. м - ванна; 1-15/5,1 кв. м - коридор (пункт 2 договору).
 
03 листопада 2011 року ОСОБА_7 , від імені якої діяла ОСОБА_11 на підставі довіреності, та ОСОБА_1 уклали попередній договір щодо купівлі-продажу частини садового будинку та земельної ділянки, відповідно до умов якого ОСОБА_7 зобов`язалася у майбутньому, в строк не пізніше 17 січня 2012 року, укласти договори купівлі-продажу 12/100 частин зазначених вище садового будинку та земельної ділянки, та в рахунок належної з ОСОБА_1 суми вартості відчужуваного майна отримала від останнього аванс в сумі 55 855,00 грн, що в еквіваленті становить 7 000,00 дол. США.
 
17 березня 2012 року між ОСОБА_7 (продавцем), від імені якої діяв      ОСОБА_3 на підставі довіреності, та ОСОБА_1 (покупцем) укладено договори купівлі-продажу 12/100 частини зазначених вище садового будинку та земельної ділянки. Частина будинку, яка відчужується ОСОБА_1 , складається з: 1/2 частини сходової клітки 1-28/8,5 кв. м, 1-35/27,5 кв. м,                            1-37/11,0 кв. м, 1-39/16,2 кв. м, 1-40/24,3 - житлові, 1-36/1,2 кв. м - вбиральня,                   1-38/3,3 кв. м - ванна, що складає 12/100 частини садового будинку з будівлями та спорудами (пункт 4 договору).
 
Відчужувана частина садового будинку є часткою у праві спільної часткової власності, відчужується за відмовою всіх співвласників від переважного права купівлі вказаної частини садового будинку: ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 (пункт 11 договору).
 
У пункті 11 цього договору міститься посилання на те, що сторони ознайомлені зі змістом статей 210, 229-235, 334, 377, 657 Цивільного кодексу України, статей 120,125 Земельного кодексу України, статті 212 Кримінального кодексу України, статті 172 Податкового кодексу України, вимогами Правил користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 08 жовтня 1992 року № 572, та статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей».
 
Згідно з умовами, визначеними у пункті 12 цього договору, частина садового будинку, що продається, оглянута покупцем до підписання цього договору. Недоліків чи дефектів, які б перешкоджали використанню нерухомості за призначенням та про які покупець хотів би зазначити у договорі, не виявлено. Претензій щодо стану відчужуваної частини садового будинку покупець до продавця не має.
 
Відповідно до пункту 18 цього договору продавець зобов`язується надати покупцю право постійного користування механічним, електричним, сантехнічним та іншим обладнанням за межами або всередині будинку чи частини будинку, яке обслуговує більше дванадцяти сотих частин садового будинку, а також споруди і обладнання, які забезпечені для забезпечення потреб усіх співвласників будинку чи частини будинку, а також співвласників нежитлових приміщень, які розташовані у будинку.
 
Згідно з технічними паспортами на садовий будинок АДРЕСА_3 , копій технічних документів з інвентаризаційної справи на цей будинок, наданих Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що спірний будинок                   є закінченим будівництвом цегляним триповерховим будинком (третій поверх - мансарда) з цокольним поверхом, фактично поділеним на шість ізольованих квартир, які перебувають у володінні та користуванні співвласників відповідно до належних їм часток, а саме: ОСОБА_5 належить трикімнатна квартира на першому поверсі; ОСОБА_3 належить трикімнатна квартира на першому поверсі; ОСОБА_6 належить трикімнатна квартира на другому поверсі;            ОСОБА_2 належить трикімнатна квартира на другому поверсі; ОСОБА_4 належить трикімнатна квартира на третьому поверсі; ОСОБА_1 належить трикімнатна квартира на третьому поверсі.
 
05 березня 2010 року ОСОБА_5 уклав з Акціонерною енергопостачальною компанією «Київенерго» договір про користування електричною енергією                        № 14100164820 та на нього було оформлено особовий рахунок про постачання електричної енергії до будинку АДРЕСА_3 .
 
Відповідно до пункту 28 цього договору він укладається на три роки, набуває чинності з дня його підписання та вважається продовженим на рік, якщо за місяць до закінчення терміну його дії жодна із сторін не висловила наміру внести до нього зміни або доповнення.
 
02 грудня 2012 року між ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5                         і ОСОБА_6 , від імені яких діяв ОСОБА_3 на підставі довіреностей, ОСОБА_4 та ОСОБА_2 у простій письмовій формі укладено колективний договір, метою якого є забезпечення електропостачання спірного будинку.
 
Вказаним договором сторони врегулювали відносини щодо встановлення комплексної трансформаторної підстанції (КТП) потужністю 60-100 кВт, а саме: отримання технічних умов, проектування, узгоджень, монтажних робіт, подачі напруги, укладення договору на електропостачання/користування електричною енергією, вчинення інших необхідних дій (пункт 1 договору).
 
Згідно з умовами, визначеними пунктом 2 колективного договору,                ОСОБА_1 доручено виступити від імені сторін єдиним замовником щодо здійснення таких дій: отримання технічних умов в ПАТ «Київенерго», для чого йому надаються права подавати та приймати від імені сторін всі необхідні документи, розписуватись в усіх необхідних випадках, укладати договори з проектною організацією, здійснювати всі інші необхідні дії по представництву сторін; укладення договору з проектною організацією на проектування та отримання необхідних узгоджень встановлення КТП; укладення договору на виконання монтажних робіт по прокладенню кабельних ліній і встановленню КТП, виконання інших необхідних для встановлення КТП робіт; підписання договору на електропостачання/ користування електричною енергією; внесення оплати за договорами, прийом виконаних робіт, підписання всіх необхідних документів.
 
Сторони договору узгодили, що будуть здійснювати фінансування робіт спільно, згідно з укладеними ОСОБА_1 договорами, тексти яких перед підписанням мають бути погоджені усіма сторонами, розділивши вартість робіт (етапів робіт) на рівні частки між сторонами (пункт 3 колективного договору).
 
ОСОБА_5 та ОСОБА_6 оскаржували окремі пункти колективного договору в судовому порядку з підстав відсутності їх згоди на передачу своїх повноважень за довіреністю в порядку передоручення третій особі              ОСОБА_1 (справа № 666/5497/14-ц).
 
Рішенням Дніпровського районного суду м. Херсона від 13 листопада 2014 року             у справі № 666/5497/14-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Херсонської області від 30 квітня 2015 року, у задоволенні позову ОСОБА_5 та ОСОБА_6 відмовлено.
 
ОСОБА_1 замовив та оплатив роботи та послуги, передбачені колективним договором, а саме: отримав від ПАТ «Київенерго» технічні умови, замовив та отримав проектно-кошторисну документацію з електропостачання будинку АДРЕСА_3 , якою передбачена установка комплексної трансформаторної підстанції КТПС-160/10/04-УІ та підключення її до магістральної електромережі, у встановленому порядку погодив проектно-кошторисну документацію та організував проведення монтажних робіт з установки КТП та підключення до неї своєї квартири, квартир ОСОБА_4 і ОСОБА_2 та сходових клітин 2 і 3 поверхів.
 
Згідно з висновком судової будівельно-технічної експертизи (висновок                                        № 5899/5900/14-42 від 18 лютого 2015 року) вартість робіт з електропостачання будинку АДРЕСА_3 склала 468 570,00 грн.
 
08 жовтня 2013 року ОСОБА_1 уклав з ПАТ «Київенерго» договір про користування електричною енергією № 14100164820 та на нього було оформлено особовий рахунок про постачання електричної енергії до будинку АДРЕСА_3 .
 
20 жовтня 2013 року ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 підписали додаток № 1 до договору про порядок володіння та користування спільним майном від 06 листопада 2012 року, яким зафіксували, що ОСОБА_1 виготовив електрощитову, яку розмістив на першому поверсі будинку, та уклав                                        з ПАТ «Київенерго» договір про користування електричною енергією на електропостачання своєї частини будинку.
 
За умовами цього договору його сторони домовились, що належна               ОСОБА_1 електрощитова передається безвідплатно у їх спільну сумісну власність, при цьому ОСОБА_1 надає ОСОБА_4 та ОСОБА_2 право користування електричною енергією та здійснює їх під`єднання до елекрощитової.
 
Судами встановлено, що з 2012 року між сторонами почали виникати непорозуміння з приводу неналежного, на думку позивачів, технічного стану інженерних мереж і комунікацій спірного будинку, що переросло у тривалий особистісний конфлікт між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .
 
Наслідком цього конфлікту стало те, що частини будинку, які належать           ОСОБА_3 та членам його родини, не були підключені до комплексної трансформаторної підстанції КТПС-160/10/04-УІ, у зв`язку з чим електропостачання квартир ОСОБА_5 , ОСОБА_3 та ОСОБА_6 припинилося.
 
18 жовтня 2013 року ОСОБА_5 звернувся до ПАТ «Київенерго» із заявою, у якій просив поновити його законне право на користування електроенергією за адресою спірного будинку
 
Листом від 08 січня 2014 року ПАТ «Київенерго» повідомило ОСОБА_5 про укладення договору про користування електричною енергією з ОСОБА_1 та про те, що електропостачання за вказаною адресою не припинялось.
 
З жовтня 2013 року електропостачання у належних ОСОБА_5 , ОСОБА_3 та ОСОБА_6 квартирах було відсутнє, на повторне звернення ОСОБА_5 щодо продовження строку дії договору про користування електричною енергією       від 05 березня 2010 року № 14100164820 ПАТ «Київенерго» відмовило.
 
21 жовтня 2013 року ОСОБА_3 уклав з сусідом ОСОБА_12 договір про тимчасове надання послуг споживання електроенергії, відповідно до якого ОСОБА_12 погодився прокласти до належної відповідачу частини будинку електричний кабель та подавати обмежену кількість електроенергії для часткового освітлення кімнат та роботи електропомпи опалювального котла.
 
ОСОБА_5 , не погоджуючись з діями ПАТ «Київенерго» щодо переоформлення договору про користування електричною енергією та особового рахунку на ОСОБА_1 , звернувся до Печерського районного суду міста Києва з позовом про порушення прав споживача на послуги з електропостачання та відшкодування шкоди (справа № 757/21019/14-ц), проте рішенням Печерського районного суду міста Києва від 19 травня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 07 липня 2014 року, у задоволенні позову відмовлено.
 
У подальшому ОСОБА_3 та ОСОБА_6 звернулися до Дніпровського районного суду м. Херсона з позовом до ПАТ «Київенерго» з вимогами про спонукання укласти договір про стандартне приєднання до електромереж спірного будинку (справа № 666/6260/14-ц) та рішенням Дніпровського районного суду              м. Херсона від 24 березня 2015 року позов задоволено частково, а саме: визнано дії ПАТ «Київенерго» неправомірними; визнано прикладені позивачами документи достатніми для укладення з ними договорів відповідно до вимог постанови НКРЕ      № 32 від 17 січня 2013 року «Про затвердження Правил приєднання електроустановок до електричних мереж»; зобов`язано відповідача укласти з позивачами окремі договори про стандартне приєднання їх електроустановок до електромереж; стягнуто моральну шкоду.
 
На підставі цього рішення ОСОБА_6 уклав з ПАТ «Київенерго» договір про стандартне під`єднання належної йому частини будинку (квартир) до електричних мереж.
Докази виконання цього рішення суду щодо ОСОБА_3 в матеріалах справи відсутні.
 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер, спадщину після його смерті прийняв             ОСОБА_3 .
 
Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,                     є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, касаційна скарга ОСОБА_3 підлягає частковому задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним                                       і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Зазначеним вимогам судові рішення відповідають не у повній мірі.
 
Щодо вимог ОСОБА_1 про визнання права на безоплатне постійне користування приміщеннями загального призначення у будинку та зобов`язання ОСОБА_3 не чинити перешкод у користуванні приміщеннями загального призначення
 
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 , зокрема, просив визнати право на безоплатне постійне користування приміщеннями загального призначення                       у будинку АДРЕСА_3 , а саме: 1/13,1 (сходи, 1-й поверх); 15/14,7 (сходи, 2-й поверх); 43/11,1 (сходи, цокольний поверх); 44/48,3 (підсобне, цокольний поверх); 45/12,8 (підсобне, цокольний поверх); 47/16,3 (підсобне, цокольний поверх); 50/74,0 (підсобне, цокольний поверх); 51/16,1 (котельня, цокольний поверх), та зобов`язати ОСОБА_3 не чинити жодних перешкод у користуванні зазначеними вище приміщеннями загального призначення у спірному будинку та усунути всі створені перешкоди у користуванні зазначеними приміщеннями, в тому числі: відкрити для позивача вільний вхід/в`їзд до таких приміщень; видати позивачу ключі від встановлених на вході/в`їзді до таких приміщень замків; повідомити осіб, які здійснюють охорону таких приміщень, про право позивача.
 
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 Цивільного кодексу України).
 
У розумінні закону суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
 
Під порушенням необхідно розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.
 
При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
 
Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права                             є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.
 
Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.
 
Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном, а також право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.
 
Відповідно до частин першої-третьої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.
 
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).
 
Згідно з частиною першою статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). 
 
Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (частина перша статті 356 ЦК України).
Відповідно до статті 358 ЦК України Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.
Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.
Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно.
 
У справі, яка переглядається, суди встановили, що ОСОБА_5 на підставі правочину набув право власності на земельну ділянку, розташовану по АДРЕСА_6 , відведену для садівництва, на якій господарським способом побудував багатоквартирний житловий будинок. Після прийняття будинку до експлуатації та реєстрації права власності ОСОБА_5 розпорядився частиною належного йому об`єкта нерухомості, передавши у володіння та користування обдаровуваних та покупця ОСОБА_4 конкретні, фізично відособлені, частини будинку (квартири).          У подальшому у володіння та користування покупців ОСОБА_2 та                 ОСОБА_1 так само перейшли конкретні, фізично відособлені, частини будинку (квартири).
 
Незважаючи на те, що у володіння та користування обдаровуваних та покупців перейшла частина майна в натурі, спірний будинок з моменту реєстрації права власності на нього за ОСОБА_5 і до цього часу залишається єдиним цілим, окремі поштові адреси наявним у будинку квартирам не присвоювались, записи про реєстрацію квартир як окремого індивідуально визначеного нерухомого майна до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно не вносились.
 
Суди встановили, що будинок АДРЕСА_3          є об`єктом права спільної часткової власності, учасникам якої належать чітко визначені ідеальні частки у праві власності на цей будинок, при цьому співвласники, які набули право власності на підставі договорів дарування та договорів купівлі-продажу ( ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ), отримали у володіння та користування конкретні, фізично відособлені приміщення (квартири). Натомість у володінні та користуванні ОСОБА_5 , якому належить 40/100 частини у праві власності на спірний будинок, залишились інші приміщення, які не виділені в натурі іншим співвласникам, а саме: трикімнатна квартира на першому поверсі та приміщення цокольного поверху.
 
Так, згідно з договором купівлі-продажу від 17 березня 2012 року, який укладений  між ОСОБА_7 (продавцем), від імені якої діяв ОСОБА_3 на підставі довіреності, та ОСОБА_1 (покупцем), останній придбав 12/100 частини садового будинку та земельної ділянки. Частина будинку, яка відчужується ОСОБА_1 складається з: 1/2 частини сходової клітки 1-28/8,5 кв. м,                      1-35/27,5 кв. м, 1-37/11,0 кв. м, 1-39/16,2 кв. м, 1-40/24,3 - житлові, 1-36/1,2 кв. м вбиральня, 1-38/3,3 кв. м - ванна, що складає 12/100 частини садового будинку             з будівлями та спорудами (пункт 4 договору). Відчужувана частина садового будинку є часткою у праві спільної часткової власності, відчужується за відмовою всіх співвласників від переважного права щодо вказаної частини садового будинку: ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 (пункт 11 договору).
 
При цьому пунктом 18 вказаного договору сторони визначили, що продавець зобов`язується надати покупцю право постійного користування механічним, електричним, сантехнічним та іншим обладнанням за межами або всередині будинку чи частини будинку, яке обслуговує більше дванадцяти сотих частин садового будинку, а також споруди і обладнання, які забезпечені для забезпечення потреб усіх співвласників будинку чи частини будинку, а також співвласників нежитлових приміщень, які розташовані у будинку.
 
Установивши вказані обставини, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку про визнання права              ОСОБА_1 як співвласника спірного житлового будинку постійного безоплатного користування розташованими на цокольному поверсі котельнею площею 16,1 кв. м, та підсобним приміщенням площею 12,8 кв. м, у якому знаходиться обладнання, що забезпечує функціонування будинку.
 
Також з метою усунення перешкод у користуванні належним ОСОБА_1 майном (квартирою) та вказаними приміщеннями, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, дійшов висновку про надання права        ОСОБА_1 користування усіма сходами будинку, в тому числі і сходами цокольного поверху, оскільки у протилежному випадку він не зможе потрапити до приміщень загального призначення.
 
Посилання ОСОБА_3 на те, що позивачі відмовились від позовних вимог до ОСОБА_5 , а тому позбавлені права заявляти вимоги власнику майна чи його правонаступнику з приводу цього майна чи з приводу користування цим майном, висновків суду не спростовують, оскільки позивачі пред`явили вимоги про  зобов`язання не чинити перешкод у користуванні нежитловими приміщеннями, усунути перешкоди та визнати за ними право постійного безоплатного сервітуту щодо нежитлових приміщень також і до нього ( ОСОБА_3 )
 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання права постійного безоплатного користування приміщеннями: 44/48,3 (підсобне, цокольний поверх); 47/16,3 (підсобне, цокольний поверх); 50/74,0 (підсобне, цокольний поверх), суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, правильно виходив із того, що ці приміщення перейшли в одноособове володіння          і користування ОСОБА_5 і не є приміщеннями загального призначення.
 
Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 про те, що він має право користування приміщеннями: 44/48,3 (підсобне, цокольний поверх); 47/16,3 (підсобне, цокольний поверх); 50/74,0 (підсобне, цокольний поверх), є безпідставними, оскільки такі приміщення не було передано йому у користування при набутті прав на частину будинку та в ході розгляду справи ОСОБА_1 не довів, що ці приміщення                 в цокольному поверсі будинку необхідні для забезпечення функціонування будинку.
 
Щодо вимог ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_3 витрат на усунення недоліків майна (майнову шкоду) з урахуванням інфляційних втрат та 3 % річних
 
ОСОБА_1 просив стягнути з відповідача ОСОБА_3 як спадкоємця ОСОБА_3 (виготовлювача спірного будинку) на його користь витрати на усунення недоліків майна (майнову шкоду) з урахуванням інфляційних втрат та               3 % річних, нарахованих станом на 01 лютого 2021 року, в загальному розмірі                       1 958 892,10 грн.
 
Пред`являючи позов про відшкодування майнової шкоди, ОСОБА_1 посилався на статтю 678 ЦК України.
 
Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України).
 
Виготовлювач товару, що є нерухомим майном, виконавець робіт (послуг) зобов`язаний відшкодувати шкоду, завдану фізичній або юридичній особі внаслідок конструктивних, технологічних, рецептурних та інших недоліків товару, робіт (послуг), а також недостовірної або недостатньої інформації про них. Відшкодування шкоди не залежить від вини виготовлювача товару, що є нерухомим майном, виконавця робіт (послуг), а також від того, чи перебував потерпілий з ними у договірних відносинах (частина перша статті 1209 ЦК України).
 
Виготовлювач товару, що є нерухомим майном, виконавець робіт (послуг) звільняються від відшкодування шкоди, якщо вони доведуть, що шкода виникла внаслідок непереборної сили або порушення потерпілим правил користування або зберігання товару, результатів робіт (послуг) (частина друга статті 1209 ЦК України).
 
Шкода, завдана внаслідок недоліків товару, що є нерухомим майном, підлягає відшкодуванню виготовлювачем товару. Шкода, завдана внаслідок недоліків товару, що є рухомим майном, у тому числі таким, що є складовою частиною іншого рухомого чи нерухомого майна, включаючи електроенергію, підлягає відшкодуванню виготовлювачем товару або іншою особою, визначеною відповідно до закону (стаття1210 ЦК України).
 
Шкода, завдана внаслідок недоліків товару, що є нерухомим майном, робіт (послуг), підлягає відшкодуванню, якщо її завдано протягом встановленого строку служби (строку придатності) товару, результатів робіт (послуг), а якщо він не встановлений, - протягом десяти років з дня виготовлення товару, виконання роботи (надання послуги) (частина перша статті 1211 ЦК України).
 
Частиною четвертою статті 678 ЦК України передбачено, що положення цієї статті застосовуються, якщо інше не встановлено цим Кодексом або іншим законом.
 
У справі, яка переглядається, суди встановили, що виготовлювачем (забудовником) спірного будинку був ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Відповідач ОСОБА_3 є єдиним спадкоємцем, який прийняв спадщину після смерті батька ОСОБА_5 .
 
Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 04 вересня 2015 року прийнято відмову ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 від позовних вимог до ОСОБА_5 та закрито провадження в цій частині позову
 
Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 03 вересня 2019 року клопотання ОСОБА_1 задоволено, залучено до участі у справі за позовом             ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа - ОСОБА_6 , про відшкодування шкоди, зобов`язання не чинити перешкод у користуванні нежитловими приміщеннями, визнання права постійного безоплатного користування нежитловими приміщеннями ОСОБА_3 як правонаступника померлого відповідача ОСОБА_5 .
 
Постановою Київського апеляційного суду від 13 листопада 2019 року ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 03 вересня 2019 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні клопотання ОСОБА_1 щодо залучення у цій справі ОСОБА_3 як спадкоємця померлого               ОСОБА_5 відмовлено.
 
Постановою Верховного Суду від 10 квітня 2020 року касаційну скаргу         ОСОБА_1 залишено без задоволення, постанову Київського апеляційного суду від 13 листопада 2019 року залишено без змін (провадження № 61-7299св19).
 
Суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для покладення на ОСОБА_3 як на спадкоємця виготовлювача неякісного товару відповідальності за недоліки майна, оскільки позивачі відмовились від позовних вимог до ОСОБА_5 та ухвалою суду від 04 вересня 2015 року закрито провадження у справі щодо ОСОБА_5 . З цих же підстав постановою Київського апеляційного суду від 13 листопада 2019 року, яка залишена без змін постановою Верховного Суду від 10 квітня 2020 року, скасовано ухвалу суду першої інстанції         від 03 вересня 2019 року про залучення до участі у справі ОСОБА_3 як правонаступника померлого відповідача ОСОБА_5 .
 
Також суди правильно виходили із того, що ОСОБА_1 набув право власності на 12/100 частини спірного житлового будинку на підставі договору купівлі-продажу від 17 березня 2012 року, який був укладений з ОСОБА_7 (продавцем), від імені якої діяв ОСОБА_3 на підставі довіреності.
 
Отже, продавцем (відчужувачем) товару була саме ОСОБА_7 ,                                          а ОСОБА_3 у спірних правовідносинах з ОСОБА_1 діяв не від свого імені, а від імені та в інтересах продавця майна на підставі довіреності, посвідченої                 23 грудня 2008 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лисенком О. О., що унеможливлює покладення на ОСОБА_3 відповідальності за недоліки чужого майна.
 
Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 про те, що відповідальність за збитки, спричинені йому померлим відповідачем ОСОБА_5 , які полягали                                 у виготовленні та продажу неякісної частини будинку, має нести ОСОБА_3 як спадкоємець померлого, а також як фактичний продавець майна, є безпідставними, зводяться до тлумачення норм матеріального та процесуального права на свій розсуд.
 
Помилкове посилання суду першої інстанції на положення статті 678 ЦК України                 не є підставою для скасування судового рішення, оскільки не впливає на правильність висновку суду про відсутність правових підстав для покладення на ОСОБА_3 як на спадкоємця виготовлювача неякісного товару відповідальності за недоліки майна.
Щодо стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 1/6 частини вартості робіт з електропостачання спірного житлового будинку з урахуванням інфляційних втрат та 3 % річних
 
Стягуючи з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 1/6 частини вартості робіт     з електропостачання спірного житлового будинку з урахуванням інфляційних втрат та 3 % річних, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що ОСОБА_3 як співвласник спірного будинку уклав колективний договір щодо заміни системи електропостачання спірного будинку, за умовами якого зобов`язався нарівні з іншими співвласниками здійснювати фінансування відповідних робіт, однак не сплатив частину вартості робіт                             з електропостачання спільного майна.
 
При цьому суд першої інстанції виходив із того, що згідно з висновком експертів за результатами судової будівельно-технічної експертизи, яка проведена 18 лютого 2015 року Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз, вартість робіт з електропостачання спірного будинку склала 468 570,00 грн, а тому 1/6 частини вартості робіт з електропостачання спірного житлового будинку становить 78 095,00 грн (468 570,00 грн / 6). Посилаючись на те, що невиконане            ОСОБА_3 зобов`язання за колективним договором є грошовим, суд дійшов висновку про те, що на спірні правовідносини поширюються приписи статті 625 ЦК України.
 
Перевіряючи доводи касаційної скарги ОСОБА_3 про те, що суд першої інстанції, стягуючи з нього на користь ОСОБА_1 1/6 частини вартості робіт     з електропостачання спірного житлового будинку, з урахуванням інфляційних втрат та 3 % річних, вийшов за межі позовних вимог, ураховуючи, що таких вимог у цій справі ОСОБА_1 не заявляв, колегія суддів виходить із такого.
 
Згідно з частинами першою, третьою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
 
При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог (частина друга статті 264 ЦПК України).
 
У резолютивній частині рішення зазначається висновок суду про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної з заявлених вимог (пункт 1 частини п`ятої статті 265 ЦПК України).
 
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
 
У постанові Верховного Суду від 01 червня 2022 року у справі № 757/32778/19 (провадження № 61-7598св21) вказано, що «учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частина друга статті 12 ЦПК України). Відповідно до частин першої, третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно з частиною першою статті 188 ЦПК України в одній позовній заяві може бути об`єднано декілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги. Похідною позовною вимогою є вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги). Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог(частина перша, друга статті 264 ЦПК України)».
 
У справі, яка переглядається, позивачі, звертаючись до суду з позовом, заявляли, зокрема, вимоги про стягнення коштів, серед яких були і витрати на забезпечення організації електропостачання будинку, організація якого здійснюється на підставі укладеного співвласниками колективного договору, а тому стягнення                                    з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 1/6 частини вартості робіт                              з електропостачання спірного житлового будинку не є виходом за межі позовних вимог.
Щодо зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 . 
 
Звертаючись до суду із зустрічним позовом, ОСОБА_3 просив зобов`язати ОСОБА_1 та ОСОБА_2 утримуватись від дій, що порушують права та інтереси ОСОБА_3 та інших ОСОБА_8 , а саме: не чинити йому перешкоди              у користуванні електричною мережею та електрощитовою першого поверху садового будинку АДРЕСА_2 ; не входити     в приміщення цокольного поверху за відсутності або без дозволу володільця цих приміщень або його представника; не використовувати цокольний поверх як сховище власних речей чи інших потреб без дозволу володільця цих приміщень.
За приписами статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
 
Відповідно до статті 319 цього Кодексу власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
 
Стаття 321 ЦК України, у якій закріплений конституційний принцип непорушності права власності, проголошує, що особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
 
Стаття 391 ЦК України надає власнику майна право вимагати усунення перешкод        у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
 
Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі власника будинку або квартири, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. 
 
Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та існування перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право, та з яких підстав.
 
У справі, яка переглядається, суди встановили, що ОСОБА_3 не допускає позивачів у цокольний поверх, де розташовані приміщення загального призначення, вимоги про визнання права користування якими суд визнав обґрунтованими.
 
У свою чергу позивачі чинять відповідачу перешкоди у користуванні електричними мережами та трансформаторною підстанцією, які забезпечують електропостачання спільного майна.
 
Установивши, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 чинять ОСОБА_3 перешкоди     у користуванні електричними мережами та трансформаторною підстанцією, які забезпечують електропостачання спільного майна, суд першої інстанції,                             з висновком якого погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку про зобов`язання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не чинити ОСОБА_3 перешкоди      у користуванні електричними мережами та трансформаторною підстанцією, що забезпечують електропостачання цього житлового будинку та надати до них вільний доступ шляхом надання ключів від трансформаторної підстанції.
 
Відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог про зобов`язання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не використовувати цокольний поверх в якості сховища власних речей чи інших потреб без дозволу володільця цих приміщень, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, правильно виходив із того, що  ОСОБА_3 не надав суду належних та достатніх доказів вчинення           ОСОБА_1 та ОСОБА_2 таких дій.
 
При цьому суд правильно зазначив, що визнання судом права користування ОСОБА_1 та ОСОБА_2 приміщеннями загального призначення, в тому числі і тими, які розташовані у цокольному поверсі, виключає задоволення вимог зустрічного позову про зобов`язання позивачів не входити в приміщення цокольного поверху за відсутності або без дозволу володільця цих приміщень.
 
Разом із тим колегія суддів дійшла висновку про скасування судових рішень                    в частині позовної вимоги про зобов`язання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 утримуватись від дій, що порушують права та інтереси ОСОБА_3 , оскільки вказана вимога передбачає захист прав на майбутнє, що суперечить завданням цивільного судочинства, згідно з яким суд захищає порушене, невизнане або оспорюване право (частина перша статті 2 ЦПК України), а не забороняє діяти на майбутнє, що не відповідає змісту частини першої статті 15 ЦК України, згідно з якою кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
Подібний висновок міститься у постановах Великої Палати Верховного Суду                від 28 квітня 2020 року у справі № 607/15692/19 (провадження № 14-39цс20) та          від 27 листопада 2018 року у справі № 905/1227/17 (провадження № 12-112гс18).
 
Щодо додаткового рішення суду першої інстанції
 
У справі, яка переглядається, ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції       із заявою, в якій просив включити до складу судових витрат усі суми сплаченого ним судового збору та витрати, пов`язані з проведенням експертизи, а вирішення питання про розподіл судових витрат провести з урахуванням раніше поданих ним заяв та заперечень щодо включення до складу судових витрат відповідача оплати послуг його представника ОСОБА_13 , статус якого як адвоката він не визнає, необґрунтованості витрат відповідача на проїзд, а також його міркувань щодо наявності підстав для покладення на відповідача усіх судових витрат з огляду на зловживання ним процесуальними правами.
 
ОСОБА_3 звернувся до суду першої інстанції з заявою про компенсацію судових витрат у загальному розмірі 88 407,00 грн, що складається із: витрат на правову допомогу у розмірі 75 200,00 грн, витрат на проїзд для участі у судових засіданнях у розмірі 2 443,64 грн, компенсації за втрачений час у розмірі                            10 064,00 грн та витрат зі сплати судового збору у розмірі 700,00 грн                                      (т. 13, а. с. 102-105).
 
Представник третьої особи Мельник О. М. звернувся до суду із заявою про компенсацію витрат на правову допомогу третьої особи ОСОБА_6                              у загальному розмірі 31 500,00 грн.
 
Відповідно положень статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
 
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;             4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
 
За змістом статті 141 цього Кодексу судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог, а інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених вимог.
 
Судові витрати третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, стягуються на її користь із сторони, визначеної відповідно до вимог цієї статті, залежно від того заперечувала чи підтримувала така особа заявлені позовні вимоги (частина 12 статті 141 ЦПК України).
 
Позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені на 355/1000 частини, позовні вимоги ОСОБА_2 задоволені на 31/100 частини, зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3 задоволені на 1/2 частини.
 
У зв`язку з розглядом цієї справи ОСОБА_1 поніс витрати на сплату судового збору в судах усіх інстанцій в розмірі 31 722,48 грн та витрати, пов`язані                                з проведенням експертизи, в розмірі 9 840,00 грн. Загальний розмір понесених ОСОБА_1 судових витрат склав 41 562,48 грн.
 
ОСОБА_2 понесла витрати на сплату судового збору в розмірі 743,60 грн. 
 
ОСОБА_3 поніс витрати на сплату судового збору в судах усіх інстанцій                    в розмірі 2 162,40 грн та витрати на проїзд для участі в судових засіданнях у розмірі       2 653,55 грн.
 
Ухвалюючи додаткове рішення, суд першої інстанції правильно виходив із того, що витрати сторін зі сплати судового збору, витрати позивача ОСОБА_1 , пов`язані з проведенням експертизи, та витрати відповідача, що пов`язані з явкою до суду, підтверджені належними та допустимими доказами, а тому підлягають розподілу за правилами, установленими статтею 141 ЦПК України.
 
Разом із тим, колегія суддів не може погодитись з висновком суду першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, про те, що вимоги ОСОБА_3 про стягнення витрат на правничу допомогу є необґрунтованими і недоведеними.
 
Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою (частина перша статті 15 ЦПК України).
 
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини третьої статті 133 ЦПК України).
 
Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
 
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката,       у тому числі, гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо,                а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті   в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
 
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаними адвокатом робами (наданими послугами); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
 
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
 
Відповідно до частини шостої статті 137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
 
У частині третій статті 141 ЦПК України передбачено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
 
Тобто, ЦПК України передбачено критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
 
Принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення.
 
Відповідно до частини п`ятої статті 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
 
У додатковій постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що                   з аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність;                              3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по-новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності. Тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
 
Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт                           приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні цих витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.
 
ОСОБА_3 просив стягнути з позивачів витрати на правничу допомогу                           у загальному розмірі 75 200,00 грн.
 
У справі, яка переглядається, суди встановили, що ОСОБА_3 уклав договір про надання правової допомоги з адвокатом Мельником О. М., який має свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю № 3448 від 25 вересня 2008 року, виданого Київською міською кваліфікаційно-дисциплінарною комісією адвокатури.
 
На підтвердження витрат на правничу допомогу ОСОБА_3 надав:
-  договір про надання правової допомоги від 27 квітня 2016 року, який укладений між ним та адвокатом Мельником О. М., згідно з умовами якого останній прийняв на себе зобов`язання надавати правову допомогу ОСОБА_3 . Розмір однієї години роботи адвоката (почасової оплати послуг) становить 500,00 грн (т. 6,                  а. с. 239);
- акт приймання адвокатських послуг (правової допомоги) від 25 серпня 2016 року, згідно з яким вартість правової допомоги становить 8 000,00 грн, та квитанцію до прибуткового касового ордера від 25 серпня 2016 року (т. 7, а. с. 188,189);
 - акт приймання адвокатських послуг (правової допомоги) від 21 грудня 2016 року, згідно з яким вартість правової допомоги становить 5 200,00 грн, та квитанцію до прибуткового касового ордера від 21 грудня 2016 року (т. 7, а. с. 185-187);
- акт приймання послуг з правової допомоги від 18 березня 2017 року, згідно з яким вартість правової допомоги становить 15 000,00 грн, та квитанцію до прибуткового касового ордера від 18 березня 2017 року (т. 8, а. с. 80, 81);
- акт приймання послуг з правової допомоги від 18 березня 2018 року, згідно з яким вартість правової допомоги становить 17 000,00 грн, та квитанцію до прибуткового касового ордера від 18 березня 2018 року (т. 13, а. с. 165, 166);
- акт приймання послуг з правничої (правової) допомоги від 12 травня 2021 року, згідно з яким вартість правової допомоги становить 30 000,00 грн, та квитанцію до прибуткового касового ордера від 12 травня 2021 року (т. 13, а. с. 167-169).
 
Піддаючи сумніву реальність витрат ОСОБА_3 на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції посилався на те, що згідно з витягом з Єдиного реєстру адвокатів України Кравченку О. І. у 1995 році видано свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю.
 
Суд першої інстанції не врахував, що згідно з положеннями статті 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу.
 
Пунктом 3.2 Рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 (у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_14 щодо офіційного тлумачення положень статті 59 Конституції України (справа про право на правову допомогу) передбачено, що правова допомога                    є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.
 
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
 
Висновок суду першої інстанції про те, що надані відповідачем квитанції до прибуткових касових ордерів не є належними доказами витрат на правничу допомогу, не відповідає правовому висновку Верховного Суду, який викладений            у постанові від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, згідно з яким витрати на професійну правничу допомогу в разі підтвердження обсягу наданих послуг, виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.
 
Верховний Суд зазначає, що витрати на професійну правничу допомогу, понесені ОСОБА_3 , підтверджуються доказами, а саме: договором про надання правової допомоги від 27 квітня 2016 року; актами приймання послуг з правничої (правової) допомоги, які містять розрахунки таких послуг, та квитанціями про оплату правничої допомоги.
 
За таких обставин суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що вимоги ОСОБА_3 про стягнення витрат на правничу допомогу                                           є необґрунтованими і недоведеними.
 
Апеляційний суд, залишаючи додаткове рішення Дарницького районного суду міста Києва від 27 травня 2021 року без змін, не навів мотивів такого рішення.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі                 № 904/4507/18 (справа № 12-171гс19) зазначено, що відшкодування позивачу судових витрат, зокрема витрат на професійну правничу допомогу, підлягає пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
 
Подібні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 11 березня 2021 року у справі № 283/2791/19 (провадження № 61-17477св20), від 21 квітня     2021 року у справі № 705/2550/16-ц (провадження № 61-17349св20).
 
Враховуючи, що вимоги ОСОБА_3 задоволено частково на 1/2 частини,                        з позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу пропорційно розміру задоволених позовних вимог ОСОБА_3 у розмірі 37 600,00 грн (75 200,00 грн/2), тобто по 18 800,00 грн з кожного.
 
При цьому Верховний Суд враховує, що позивачі, заперечуючи проти стягнення на користь ОСОБА_3 витрат на професійну правничу допомогу, не подавали клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, а підстави для самостійного вирішення судом питання про зменшення цих витрат з урахуванням наведених обставин відсутні.
 
Щодо клопотання ОСОБА_1 про закриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_3 .
 
Клопотання ОСОБА_1 про закриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_3 мотивоване тим, що судові рішення, на які посилається заявник у касаційній скарзі, прийняті у справах, які не є подібними справі, яка переглядається.
 
Відповідно до пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений                  у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.
 
Верховний Суд зазначає, що подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм. Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи.
 
Вивчивши клопотання ОСОБА_1 про закриття касаційного провадження           у цій справі, перевіривши зміст правовідносин у справах, наведених              ОСОБА_3 у касаційній скарзі, з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для закриття касаційного провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_3 , а отже, клопотання ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне задовольнити частково касаційні скарги, рішення Дарницького районного суду міста Києва від 17 травня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 09 червня 2022 року                 в частині зобов`язання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 утримуватись від дій, що порушують права та інтереси ОСОБА_3 , скасувати та у задоволенні цих вимог ОСОБА_3 відмовити. Додаткове рішення Дарницького районного суду міста Києва від 27 травня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду                      від 09 червня 2022 року в частині відмови у задоволенні заяви ОСОБА_3 про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу - скасувати, заяву ОСОБА_3 про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу задовольнити частково та стягнути з позивачів на користь відповідача витрати на професійну правничу допомогу. В іншій частині рішення Дарницького районного суду міста Києва від 17 травня 2021 року, додаткове рішення Дарницького районного суду міста Києва від 27 травня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 09 червня 2022 року залишити без змін.
 
Оскільки Верховний Суд по суті позовних вимог судові рішення залишив без змін, а скасування судових рішень в частині позовної вимоги про зобов`язання утримуватись від дій  не впливає на вирішення справи в частині позовної вимоги про  зобов`язання не чинити перешкод у користуванні електричними мережами,  то
відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Клопотання ОСОБА_1 про закриття касаційного провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_3 залишити без задоволення.
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
 
Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 17 травня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 09 червня 2022 року в частині позовної вимоги ОСОБА_3 про зобов`язання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 утримуватись від дій, що порушують права та інтереси - скасувати та у задоволенні цієї позовної вимоги ОСОБА_3 відмовити.
 
Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.
 
Додаткове рішення Дарницького районного суду міста Києва від 27 травня              2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 09 червня 2022 року                   в частині відмови у задоволенні заяви ОСОБА_3 про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу скасувати.
 
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 18 800,00 грн (вісімнадцять тисяч вісімсот гривень 00 копійок).
 
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 18 800,00 грн (вісімнадцять тисяч вісімсот гривень 00 копійок).
 
В іншій частині рішення Дарницького районного суду міста Києва від 17 травня        2021 року, додаткове рішення Дарницького районного суду міста Києва                                  від 27 травня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 09 червня 2022 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття,     є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                                     Г. В. Коломієць

Судді:                                                                                                                 О. В. Білоконь

                                                                                                                            І. Ю. Гулейков

                                                                                                                            Р. А. Лідовець

                                                                                                                            В. В. Шипович