Справа № 301/1676/20

П О С Т А Н О В А
Іменем України

        06 лютого 2024 року м. Ужгород

       Закарпатський апеляційний суд у складі колегії суддів:
       головуючого судді-доповідача: Мацунича М.В.
       суддів: Кожух О.А., Куштана Б.П.
       з участю секретаря судового засідання: Сливка С.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Човганин Михайло Іванович, на рішення Іршавського районного суду Закарпатської області від 21 червня 2022 року, ухвалене головуючою суддею Даруда І.А., в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення шкоди

встановив:

У серпні 2020 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення шкоди. 
Позовні вимоги мотивував тим, що у жовтні 2007 року між ОСОБА_3 (її чоловіком) та відповідачем було досягнуто усної домовленості на придбання напівпричепа марки «КОGEL», моделі SN 24, номер шасі НОМЕР_1 , відповідно до якої, останній погодився за кошти та на користь позивача придбати напівпричіп для вантажного автомобіля. На виконання вищевказаної домовленості ОСОБА_3 , через ОСОБА_4 , передав ОСОБА_1 23 800,00 доларів США для придбання напівпричепа.
Відповідно до висновку №109Е - 02/17 спеціального дослідження напівпричепа бортового - Е «КОGEL» SN 24) встановлено, що деталь з номером - передня поперечина платформи - має сліди деформації і заміни.
Відомості про вчинення ОСОБА_1 кримінального правопорушення, передбачено ст. 290 КК України було внесено до ЄРДР за №12013070100000849 від 11.06.2013.
Постановою старшого слідчого СВ Іршавського ВП Хустського відділу поліції ГУНП в Закарпатській області Котубей І.І. від 19.04.2018 її ОСОБА_2 , у зв`язку із завданням їй матеріальної шкоди, залучено до кримінального провадження за №12013070100000849 від 11.06.2013 року як потерпілу сторону.
16.10.2018 Іршавським районним судом Закарпатської області по справі №301/2114/18, розглянувши матеріали кримінального провадження внесеного до ЄРДР за №12013070100000849 від 11.06.2013 року, винесено ухвалу відповідно до якої ОСОБА_1 звільнено від кримінальної відповідальності передбаченої статтею 290 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності на підставі статті 49 КК України.
У даному випадку Кримінальний кодекс України виходить із встановлення факту вчинення особою кримінально-караного діяння, а тому, вказані підстави звільнення від кримінальної відповідальності є нереабілітуючими.
Таким чином, обставини вчинення Відповідачем кримінального правопорушення, передбаченого статтею 290 КК України, встановлені ухвалою Іршавського районного суду Закарпатської області від 16.10.2018 та відповідно до вимог ч. 6 ст. 82 ЦПК України не підлягають доказуванню.
Разом із тим, у зв`язку із вчиненням відповідачем вищевказаного злочину їй було завдано збитки у вигляді втрат, яких завдано у зв`язку зі знищенням напівпричепа; доходів, які могли бути одержаними за звичайних обставин. Крім вищевказаного, в ході досудового розслідування встановлено безпідставність набуття відповідачем коштів.
Вказувала також, що вона позбавлена можливості продати напівпричіп, оскільки, у зв`язку підробленням ідентифікаційного номеру (номера шасі) відчуження даного напівпричепа неможливе. У неї відсутні можливості реалізувати свої права як власника майна.
Вважає, що завдані відповідачем збитки повинні бути відшкодовані, а безпідставно набуті кошти, повернуті. 
Відповідно до інформації наявної на інтернет сайтах із продажу напівпричепів вбачається, що середня вартість напівпричепа марки «КОGEL» моделі SN 24, 1998 року випуску, складає на сьогодні 3 540 доларів США.
Крім цього, за період кримінального провадження за №12013070100000849 від 11.06.2013 року ОСОБА_2 , було понесено ряд витрат пов`язаних із проведенням спеціального дослідження напівпричепа в розмір 3 995 гривень та оплатою послуг за користування паркомісцем за період з 01.06.2017 по 01.06.2020 в розмірі 54 800 гривень.
Крім цього, придбання напівпричепу здійснювалось з метою його майбутнього використання як для власних потреб так і для отримання прибутку шляхом надання вантажного напівпричепа в оренду.
Відповідно до інформації наявної на інтернет сайтах, середня вартість оренди вантажного напівпричепа строком на один день складає 475 гривень.
Також вважає, що ОСОБА_1 було безпідставно набуто 20 800 доларів США, так як в ході досудового розслідування, в межах кримінального провадження внесеного до ЄРДР за №12013070100000849 від 11.06.2013 встановлено, зокрема, що вищевказаний напівпричіп був ввезений із за кордону та згідно митної декларації його вартість складає 3000 доларів США. Тому такі кошти слід їй повернути, відповідно до ч. 1, 2 статті 1212 ЦК України, як безпідставно набуті.
З врахування вищевказаного та уточнення позовних вимог, ОСОБА_2 просила суд стягнути з ОСОБА_1 на її користь завдану шкоду у розмірі 156 463 грн, з яких: 3 540 доларів США, що еквівалентно 97 668,60 грн - шкода спричинена знищенням напівпричепа; 54 800 грн - витрати за користування паркомісцем з 01.06.2017 по 01.06.2020; 3 995 грн - витрати за проведення спеціальних досліджень.
А також стягнути з ОСОБА_1 на її користь суму безпідставно набутих коштів у розмірі 20 800 доларів США, що еквівалентно 584 688 грн та судові витрати. 

Рішенням Іршавського районного суду Закарпатської області від 21 червня 2022 року позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 738 683 грн з яких:
- завдана шкода у розмірі 153 995 грн;
- суму безпідставно набутих коштів у розмірі 20 809 доларів США, що еквівалентно 584 688 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 7 501 грн судового збору.

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Човганин М.І., просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити у справі нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити. Вважає, що наведені в оскаржуваному рішенні суду висновки не відповідають обставинам справи та зроблені при неправильному застосуванні норм матеріального права і порушенні норм процесуального права.
Позивачка у своєму позові стверджує, що між її чоловіком ОСОБА_3 та відповідачем існувала усна домовленість (тобто виникли договірні зобов`язання) щодо придбання напівпричепа.
Відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно.
Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків, зокрема внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.
Загальна умова частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.
Отже, обов`язковою підставою для можливості застосування норм статті 1212 Цивільного Кодексу України до правовідносин сторін є відсутність зобов`язань сторін, що виникли б на належній правовій підставі з урахуванням норм ст. 11 ЦК України.
Оскільки між сторонами була усна домовленість, відтак, між ними існували договірні відносини. Отже, правовідносини сторін у цьому спорі регулюються нормами зобов`язального права, а договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них положень ч. 1 ст. 1212 ЦК України.
Вважає, що суд першої інстанції не мав правових підстав для задоволення позову в цій частині. Крім того, судом першої інстанції не надано правової оцінки тому факту, що напівпричіп було передано позивачці.
Також зазначає, що згідно із ч. 1 ст.632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. Тобто, договірна вартість майна може суттєво відрізнятися навіть від ринкової і реальної вартості цього майна.
Позивачкою не надано суду ніяких документів щодо вартості напівпричепу станом на момент заміни номерної панелі з ідентифікаційним номером, а надані з Інтернет сторінок роздруківки не можуть прийматися до уваги, оскільки, вони не є належними доказами визначення вартості такого напівпричепу, так як відповідно до приписів Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, вартість транспортного засобу визначається з врахування функціонального фізичного зносу, втрати товарної вартості, пробігу, експлуатації в інтенсивному режимі тощо.
Також вважає, що позивачкою не надано до суду жодних доказів того, що їй заподіяно якої не будь шкоди і що напівпричіп не може використовуватися за його функціональним призначенням. Крім того, у матеріалах даної справи відсутні докази того, що відповідач допустив порушення будь яких норм чи вимог і вчинив заміну номерної панелі з ідентифікаційним номером напівпричепу. Ухвала суду про закриття провадження у кримінальній справі не є таким доказом і не підтверджує відповідних обставин на підставі ст.82 ЦПК України.
Судом першої інстанції не було враховано його заяви про застосування до спірних правовідносин наслідки спливу строку позовної давності, так як позивачка дізналася про порушення свого майнового права в 2007 році, а з позовом до нього звернулася тільки в 2020 році. 

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши підстави апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така підлягає задоволенню, відповідно до наступних мотивів.
Відповідно до вимог частини 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
А ч. 1 ст. 5 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Так з приписів ст. 76, ч.ч. 1, 2 ст. 77, ст.ст. 78, 79 і 80, ч.ч. 1, 4 ст. 81 ЦПК України вбачається, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Задовольняючи заявлений позов суд першої інстанції виходив з того, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 виникли правовідносини з придбання напівпричепа марки «КОGEL», моделі SN 24, номер шасі НОМЕР_1 , державний реєстраційний номер НОМЕР_2 для чого було передано останньому через ОСОБА_4 кошти ОСОБА_3 у сумі 23.800,00 доларів США. Але із отриманої суми ОСОБА_1 було витрачено на придбання напівпричепа тільки суму 3.000,00 доларів США, а решта суми є безпідставно набутою останнім. Та у січні 2013 року ОСОБА_1 здійснив без дозволу відповідних органів заміну номерної панелі з ідентифікаційним номером напівпричепа марки «КОGEL», моделі SN 24, номер шасі НОМЕР_1 державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , який 02.04.2008 р. в Центрі ДАІ 2106 був зареєстрований за ОСОБА_5 . Внаслідок незаконної заміни ідентифікаційного номера напівпричепа, подальша експлуатація такого є неможливою, внаслідок чого ОСОБА_2 заподіяні збитки 153.995,00 грн. та сума 20.800,00 доларів США як безпідставно набутих коштів.
Проте, таких висновків суд першої інстанції дійшов у супереч наявних обставин справи та долучених доказів, виходячи з наступних мотивів. 

У ході апеляційного розгляду колегією суддів встановлено, що у жовтні 2007 року між ОСОБА_3 (чоловіком позивачки) та ОСОБА_1 було досягнуто усної домовленості щодо придбання напівпричепа марки «КОGEL» до вантажного автомобіля. Та на виконання досягнутої домовленості ОСОБА_3 через ОСОБА_6 і. було передано ОСОБА_1 суму 23.800,00 доларів США.
Згідно митної декларації № 302000003/2008/702817 від 27.03.2008 року Чопською митницею було здійснено митне оформлення напівпричепа бортового - Е, марки «КОGEL», моделі SN 24, номер шасі НОМЕР_1 із зазначеною ціною товару 21.420,59 EUR, яка була відкоригована на суму 26.180,72 EUR та отримувачем такого напівпричепа являвся приватний підприємець ОСОБА_5 , Т.1, а.с. 227. 
       10 червня 2013 року ОСОБА_2 звернулася до Іршавського РВ УМВС України в Закарпатській області із заявою про вчинення ОСОБА_1 кримінального правопорушення передбаченого статтею 290 КК України, що стверджується витягом з ЄРДР від 11.06.2013 кримінального провадження №12013070100000849.
       Відповідно до висновку №109Е - 02/17 спеціального дослідження напівпричепа бортового - Е «КОGEL» SN 24, встановлено, що номеронесуча деталь - передня поперечина платформи - має сліди деформації і заміни, а.с. 43-45.
       За змістом Висновку №11753, який затверджено 13.12.2017 року начальником Головного сервісного центру МВС В.А.Криклій, головний спеціаліст Отрішко М.О. з яким згідний заступник начальника управління Сліпенчук О.В., вважав можливим дозволити провести дублювання ідентифікаційного номера напівпричепа марки «КОGEL», моделі SN 24, 1998 року виготовлення, сірого кольору, ідентифікаційний номер шасі НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 , відповідно до вимог, визначених наказом МВС України №379 від 11.08.2010 року. Висновок направлено до НДБСЕ «Сантадор» для здійснення дублювання ідентифікаційного номера, Т.1, а.с. 46-47.
       Додатком НДБСЕ «Сантадор» від 06.02.2018 року до Висновку Головного сервісного центру МВС №11753 від 13.12.2017 року стверджено, що з метою полегшення наступної ідентифікації ТЗ, ідентифікаційний номер шасі НОМЕР_1 напівпричепа марки «КОGEL», моделі SN 24, 1998 року виготовлення, сірого кольору, продубльовано на вертикальній поверхні правого лонжерону рами напівпричепа в середній частині за місцем кріплення правої стоянкової лапи (фото 1) та на вертикальній поверхні лівого лонжерону рами напівпричепа в середній частині за місцем кріплення лівої стоянкової лапи (фото 2), Т.1, а.с. 48. 
       Ухвалою Іршавського районного суду Закарпатської області від 16.10.2018 року, клопотання ОСОБА_1 про звільнення від кримінальної відповідальності, задоволено. Звільнено ОСОБА_1 від кримінальної відповідальності передбаченої ст. 290 КК України у зв`язку із закінченням строків давності на підставі ст. 49 КК України, а кримінальне провадження закрито.

Відповідно до частин першої-другої, п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень,
Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Ефективність захисту цивільного права залежить від характеру вимоги, що висувається до порушника, та характеру правовідносин, які існують між позивачем та відповідачем.
Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
При цьому, суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний позивачем спосіб.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. 
Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів.
Таким чином, суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову.
       Відтак, апеляційний суд зазначає, що стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.
Відповідно до частини першої статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Отже, належність доказів - це спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, що входять до предмета доказування, слугувати аргументами у процесі встановлення об`єктивної істини. При цьому питання про належність доказів остаточно вирішується судом.
Згідно зі статтею 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Розуміння допустимості доказів досягається крізь призму прав, що охороняються законом: допустимим є доказ, отриманий без порушення закону. Недопустимими, відповідно, є докази, отримані з порушенням закону. Недопустимими також є докази, одержані з неправдивих показань свідка, завідомо неправдивого висновку експерта, фальшивих документів або речових доказів, тобто з порушенням процесуального порядку формування засобів доказування. Допустимість доказів характеризується органічним зв`язком процесуальної форми засобів доказування та законністю отримання інформації про той чи інший факт, який має значення для справи. Тому одержання доказів з дотриманням порядку, встановленого законом, слід розуміти як відсутність при одержанні доказів порушення норм матеріального права та норм процесуального права, як одночасне дотримання передбачених законом особистих немайнових і майнових прав та процесуальної форми.
Встановити недопустимість конкретного доказу суд може лише після того, як дослідить його в судовому засіданні. Недопустимість доказу не є очевидною. Сторони вправі висловлювати суду свої міркування щодо допустимості чи недопустимості конкретного доказу. Якщо суд дійде висновку, що доказ є недопустимим, він не бере цей доказ до уваги, тобто не може обґрунтовувати ним своє рішення. Разом з тим суд повинен в мотивувальній частині рішення зазначити, чому саме він цей доказ відхиляє.
Згідно з частиною третьою статті 12 та частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).
Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Звертаючись у суд із зазначеним позовом ОСОБА_2 виходила із того, що вона являється власником напівпричепа марки «КОGEL», моделі SN 24, 1998 року виготовлення, сірого кольору, ідентифікаційний номер шасі НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 .
З таким твердженням позивачки колегія суддів не погоджується, позаяк в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того факту, що ОСОБА_2 являється власником зазначеного ТЗ.
Відповідно до положень частини першої статті 316, частин першої, другої статті 319 та частини першої статті 321 ЦК України - правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Частиною першою статті 1166 ЦК України визначено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
А згідно частини першої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
Як убачається зі змісту митної декларації № 302000003/2008/702817 від 27.03.2008 року складеної Чопською митницею, отримувачем напівпричепа марки «КОGEL», типу SN 24, рік виготовлення 1998, шасі НОМЕР_1 , колір сірий, вартістю 26.180,72 EUR, являвся ПП ОСОБА_5 .
Згідно висновку №109Е-02/17 від 16.08.2017 року спеціального дослідження напівпричепа бортового-Е, «КОGEL», SN 24, Висновку №11753 Головного сервісного центру МВС від 13.12.2017 року та Ухвали Іршавського районного суду Закарпатської області від 16.10.2018 року, реєстрацію спірного напівпричепа марки «КОGEL», моделі SN 24, 1998 року виготовлення, сірого кольору, ідентифікаційний номер шасі НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 здійснено 02.04.2008 року в Центрі ДАІ 2006 за приватним підприємцем ОСОБА_5 .
ОСОБА_2 як у суді першої інстанції, так і в апеляційному суді не надала доказів того, що спірний транспортний засіб належить їй, а не ПП ОСОБА_5 .

Щодо посилань ОСОБА_2 стосовно того, що ОСОБА_1 безпідставно набув грошові кошти у розмірі 20.800,00 доларів США то такі вимоги є безпідставними.
Допитані у справі свідки ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 показали, що грошові кошти через них передавав ОСОБА_1 чоловік позивачки, ОСОБА_3 , який перебував у США.
Зазначене доводить той факт, що гроші для придбання ОСОБА_1 напівпричепа до вантажного автомобіля за домовленістю передавав ОСОБА_3 , який перебував у США, а не ОСОБА_2 , яка не домовлялась із ОСОБА_1 про купівлю вантажного напівпричепа.
Крім цього, митною декларацією № 302000003/2008/702817 від 27.03.2008 року стверджується, що на територію митного органу, Чопської митниці було ввезено для здійснення митного оформлення напівпричепа бортового - Е, марки «КОGEL», моделі SN 24, номер шасі НОМЕР_1 із зазначеною ціною товару 21.420,59 EUR. Однак, митницею зазначену ціну було відкориговано до вартості на суму 26.180,72 EUR.
Зазначена митна декларація є належним та допустимим доказом на підтвердження тієї обставини, що напівпричіп «КОGEL», моделі SN 24, шасі НОМЕР_1 як мінімум був куплений за суму 21.420,59 EUR.
Відтак, матеріалами справи спростовано твердження ОСОБА_2 про те, що ОСОБА_1 безпідставно набув грошові кошти у розмірі 20.800,00 доларів США.

Відсутні підстави для задоволення позову і в частині того, що напівпричіп бортовий-Е, марки «КОGEL», моделі SN 24, номер шасі НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 не може використовуватись за призначенням, а тому ОСОБА_1 повинен відшкодувати ОСОБА_2 вартість такого напівпричепа у сумі 3.540,00 доларів США.
Зазначена обставина спростовується Висновком Головного сервісного центру МВС №11753 від 13.12.2017 року, яким визнано можливим дозволити провести дублювання ідентифікаційного номера напівпричепа марки «КОGEL», моделі SN 24, 1998 року виготовлення, сірого кольору, ідентифікаційний номер шасі НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 , відповідно до вимог, визначених наказом МВС України №379 від 11.08.2010 року. Зазначений Висновок направлено до НДБСЕ «Сантадор» для здійснення дублювання ідентифікаційного номера.
А додатком НДБСЕ «Сантадор» від 06.02.2018 року до Висновку Головного сервісного центру МВС №11753 від 13.12.2017 року підтверджено ту обставину, що з метою полегшення наступної ідентифікації ТЗ, ідентифікаційний номер шасі НОМЕР_1 напівпричепа марки «КОGEL», моделі SN 24, 1998 року виготовлення, сірого кольору, продубльовано на вертикальній поверхні правого лонжерону рами напівпричепа в середній частині за місцем кріплення правої стоянкової лапи (фото 1) та на вертикальній поверхні лівого лонжерону рами напівпричепа в середній частині за місцем кріплення лівої стоянкової лапи (фото 2).
Зазначене підтверджує ту обставину, що після 06.02.2018 року напівпричіп бортовий-Е, марки «КОGEL», моделі SN 24, номер шасі НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 вже можна було знову використовувати (експлуатувати) за своїм функціональним призначенням і тим самим отримувати доходи.
А звідси, така вимога ОСОБА_2 є безпідставною та задоволенню не підлягає.

Оскільки, колегією суддів встановлено, що напівпричіп бортовий-Е, марки «КОGEL», моделі SN 24, номер шасі НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 на праві власності належить ПП ОСОБА_5 , то інші вимоги ОСОБА_2 стосовно понесених витрат є передчасними та такими, що не заслуговують на увагу в контексті того, що такі стосуються рухомого майна яке не належить позивачці, а ПП ОСОБА_5 не вповноважував таку пред`являти вимоги в інтересах останнього. 

Окрім наведеного, колегія суддів звертає увагу на те, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. 
Відтак, суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32). Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
А звідси, в доводах апеляційної скарги наведені ті обставини, які слугують підставою для колегії суддів стосовно відхилення заявлених позовних вимог, оскільки впливають на правові висновки у спірних правовідносинах та спростовують висновки суду першої інстанції.

Наведеного суд першої інстанції не врахував, та безпідставно дійшов висновку про задоволення позовних вимог за відсутності у справі належних та допустимих доказів на підтвердження підстав заявлених вимог. Відтак, такі висновки суду першої інстанції є такими, що не ґрунтуються на вимогах діючого законодавства та досліджених обставинах, разом з зібраними у справі доказами та доводами учасників справи.
       Зважуючи на встановлене у контексті вимоги пунктів 1 - 4 частини 1 статті 376 ЦПК України, колегія суддів належним чином дослідивши усі надані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, дійшла обґрунтованого висновку про те, що у спірних правовідносинах право ОСОБА_2 не є порушене, тому позовні вимоги не підлягають задоволенню за вищенаведених доводів, та у зв`язку із цим доводи апеляційної скарги є підставними.
       Оскільки рішення суду першої інстанції ухвалено за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи та неправильного застосування норм матеріального і процесуального права, тому воно підлягає скасуванню з постановленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позову.

       Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
       Згідно пункту 2 частини 2 статті 141 ЦПК України, у разі відмови в позові, судовий збір покладається на позивача.
       За подачу апеляційної скарги ОСОБА_1 сплатив судовий збір у розмірі 11.251,50 грн., Т.2, а.с. 161. Відтак, зазначена сума підлягає стягненню з позивача.

       Зважуючи на викладене та керуючись нормами статей 141, 367, 368, 374, 376, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд
постановив:
апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Човганин Михайло Іванович, задовольнити.

Рішення Іршавського районного суду Закарпатської області від 21 червня 2022 року скасувати та постановити у справі постанову про відмову  ОСОБА_2 у задоволенні позову до ОСОБА_1 про стягнення завданої шкоди та безпідставно набутих грошових коштів.

Стягнути з ОСОБА_2 (адреса проживання: АДРЕСА_1 ; паспорт НОМЕР_3 виданий Іршавським РВ УМВС України в Закарпатській області 09.04.1998р.) на користь  ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 ) судові витрати у розмірі 11 251,50 гривню, судового збору. 

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови суду складено 21 лютого 2024 року.

Головуючий: 

Судді: