ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 лютого 2024 року
м. Хмельницький

Справа № 686/21503/23
Провадження № 22-ц/4820/373/24

Хмельницький апеляційний суд у складі колегії
суддів судової палати з розгляду цивільних справ
Ярмолюка О.І. (суддя-доповідач), Грох Л.М., Янчук Т.О.,
       секретар        судового засідання Чебан О.М.
       
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Хмельницької міської ради, третя особа – Товариство з обмеженою відповідальністю «Житлово-експлуатаційне об`єднання», про визнання права власності на квартиру, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 16 листопада 2023 року,

встановив:

1.Описова частина

Короткий зміст первісних позовних вимог

У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Хмельницької міської ради (далі – Рада), третя особа – Товариство з обмеженою відповідальністю «Житлово-експлуатаційне об`єднання» (далі – ТОВ «ЖЕО»), про визнання права власності на квартиру.
ОСОБА_1 зазначила, що вона як член Житлово-будівельного кооперативу №104 отримала та займала квартиру АДРЕСА_1 , житловою площею 17,2 кв.м, загальною площею 39,3 кв.м (далі – квартира). Протягом 1990-1991 років позивачка повністю сплатила пайовий внесок за квартиру, але не встигла зареєструвати своє право власності на неї в органах державної реєстрації. Наразі вона не може оформити право власності на квартиру через відсутність у ТОВ «ЖЕО» первинних бухгалтерських документів кооперативу.
За таких обставин ОСОБА_1 просила суд визнати за нею право власності на квартиру.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 16 листопада 2023 року в позові відмовлено.
Суд керувався тим, що ОСОБА_1 не довела повну сплату пайових внесків за квартиру, внаслідок чого її позов є необґрунтованим і не підлягає задоволенню.

Короткий зміст і узагальнені доводи апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позову посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм процесуального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_1 здійснила повну сплату пайових внесків за квартиру та набула належне право власності на неї, водночас вона позбавлена можливості зареєструвати це право через відсутність первинних бухгалтерських документів кооперативу. Суд першої інстанції не дав належної оцінки зібраним доказам і дійшов помилкового висновку про необґрунтованість позову.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Рада і ТОВ «ЖЕО» не подали відзив на апеляційну скаргу.

Щодо розгляду справи апеляційним судом за відсутності позивачки та її представниці

Відповідно до статті 372 Цивільного процесуального кодексу України (далі – ЦПК України) суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Європейський суд з прав людини у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» («Union Alimentaria Sanders S.A. v. Spain», заява №11681/85, рішення від 7 липня 1989 року, пункт 35) зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Апеляційний суд виходить з того, що якщо сторони та/або їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін чи їх представників, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є перешкодою для розгляду справи.
Ухвалою від 18 січня 2024 року справа призначена до розгляду в апеляційному суді на 29 лютого 2024 року о 9 годині.
22 січня 2024 року позивачка  ОСОБА_1  і її представниця, адвокатка Стешіна Т.М., одержали судову повістку про виклик у судове засідання, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с. 70). Тобто позивачка ОСОБА_1 і адвокатка Стешіна Т.М. були повідомлені належним чином про дату, час і місце розгляду справи в апеляційному суді.
27 лютого 2024 року адвокатка Стешіна Т.М. подала суду апеляційної інстанції заяву про відкладення розгляду справи посилаючись на те, що вона не може з`явитися в судове засідання через особисті обставини.
Позивачка ОСОБА_1 і її представниця, адвокатка Стешіна Т.М., не з`явилися в судове засідання. Оскільки поважність причин їх неявки не підтверджена, а ОСОБА_1 реалізувала своє право на викладення відповідних аргументів в апеляційній скарзі, то апеляційний суд вважає за необхідне розглянути справу в даному судовому засіданні.

2.Мотивувальна частина

Позиція суду апеляційної інстанції

Статтею 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення не відповідає.
Заслухавши учасників судового процесу та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.
Суд першої інстанції встановив обставини справи повно та правильно, проте висновки з установлених обставин зроблено ним неправильно. Крім того, суд не дотримався приписів статей 81, 89 ЦПК України.
У зв`язку з невідповідністю висновків суду першої інстанції обставинам справи та порушенням норм процесуального права оскаржуване рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення.

Встановлені судами першої та апеляційної інстанції обставини

Встановлено, що ОСОБА_1 була членом Житлово-будівельного кооперативу №104, який здійснив будівництво багатоквартирного житлового будинку по АДРЕСА_2 .
Протягом 1990-1991 років ОСОБА_1 повністю внесла свій пайовий внесок за квартиру.
Рішенням виконавчого комітету Хмельницької міської ради від 14 травня 1992 року №119 затверджено рішення загальних зборів членів Житлово-будівельного кооперативу №104 від 15 квітня 1992 року про закріплення за ОСОБА_1 квартири.

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції

Частиною другою статті 12 Закону України від 7 лютого 1991 року №697-ХІІ «Про власність» (далі – Закон №697-ХІІ), який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, встановлено, що громадянин набуває права власності на доходи від участі в суспільному виробництві, індивідуальної праці, підприємницької діяльності, вкладення коштів у кредитні установи, акціонерні товариства, а також на майно, одержане внаслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом.
Відповідно до частини першої статті 5 Закону Союзу Радянських Соціалістичних Республік від 26 травня 1988 року №8998-ХІ «Про кооперацію в СРСР», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, кооператив є організацією громадян СРСР, які добровільно об`єднались на основі членства для спільного провадження господарської та іншої діяльності на базі належного йому на праві власності, орендованого або наданого в безплатне користування майна, самостійності, самоврядування і самофінансування, а також матеріальної заінтересованості членів кооперативу і найбільш повного поєднання їх інтересів з інтересами колективу і суспільства.
В силу пункту 1 Примірного статуту житлово-будівельного кооперативу, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 30 квітня 1985 року №186 (далі – Примірний статут) житлово-будівельний кооператив організується з метою забезпечення житлом членів кооперативу і членів їх сімей шляхом будівництва багатоквартирного жилого будинку (будинків), а у випадках, передбачених законодавством, – одно- і двоквартирних жилих будинків садибного типу або багатоквартирного блокованого жилого будинку (будинків) з надвірними будівлями за власні кошти кооперативу з допомогою банківського кредиту, а також для наступної експлуатації та управління цим будинком (будинками).
Кошти житлово-будівельного кооперативу складаються, в тому числі, з пайових внесків (пункт 22 Примірного статуту).
Частиною першою статті 141 Житлового кодексу України визначено, що особі, прийнятій до членів житлово-будівельного кооперативу, за рішенням загальних зборів членів кооперативу, затвердженим виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів, надається окрема квартира, що складається з однієї чи кількох кімнат, відповідно до кількості членів сім`ї, суми її пайового внеску і граничного розміру жилої площі, передбачуваного Примірним статутом житлово-будівельного кооперативу.
Згідно з частиною першою статті 15 Закону №697-ХІІ член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 5-1 постанови від 18 вересня 1987 року №9 «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи», згідно із ст.15 Закону України «Про власність» член ЖБК, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, надану йому в користування, набуває право власності на квартиру і вправі розпоряджатись нею на свій розсуд – продавати, заповідати, обмінювати, в тому числі на інше жиле приміщення у будинку державного або громадського житлового фонду чи іншого ЖБК, на жилий будинок (частину будинку), що належить громадянину на праві власності і вчиняти відносно неї інші угоди, що не заборонені законом.
Із положень статті 392 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України) слідує, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Одними із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права (пункт 1 частини другої статті 16 ЦК України).
В силу частини першої статті 4 ЦПК України слідує, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Як передбачено статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності .
За змістом указаних правових норм підставами набуття права власності є передбачені законом юридичні факти, за наявності яких особа набуває майно, стає його власником.
Член житлово-будівельного кооперативу набуває право власності на надану йому окрему квартиру після повної сплати свого пайового внеску.
Закон встановлює способи захисту права власності, одним із яких є визнання права власності у судовому порядку (стаття 392 ЦК України).
Застосування такого способу захисту не породжує, а підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.
Отже, передумовами та матеріальними підставами для визнання права власності в судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами як права власності на майно, яке оспорюється або не визнається іншою особою, так і порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, у зв`язку з чим учасники справи мають довести належними та допустимими доказами обставини, на які вони посилаються, а суд зобов`язаний надати належну оцінку цим доказам.
Зібрані докази вказують на те, що ОСОБА_1 була членом Житлово-будівельного кооперативу №104, який припинено. В установленому порядку їй була надана в користування окрема квартира в кооперативі.
Із квитанцій (а.с. 13-14) слідує, що ОСОБА_1 сплатила пайовий внесок за квартиру.
Рада і ТОВ «ЖЕО» не заперечують повну сплату ОСОБА_1 пайового внеску.
Отже, ОСОБА_1 у встановленому порядку набула право власності на квартиру, разом із тим, вона не може оформити це право через відсутність фінансових документів кооперативу.
За таких обставин право власності ОСОБА_1 на квартиру слід визнати в судовому порядку.
Суд першої інстанції не дав належної оцінки зібраним доказам і дійшов помилкового висновку про необґрунтованість позову.
Відповідно до основних засад цивільного судочинства – змагальності та диспозитивності (статті 12, 13 ЦПК України), обов`язків з доказування (частина перша статті 81 ЦПК України), саме відповідач має довести безпідставність позовних вимог і наданих позивачем доказів, а не суд, у якого відсутні такі повноваження поза межами перевірки доводів, які міг би надати відповідач. При цьому, суд першої інстанції не достатньо обґрунтував свої висновки про те, чим спростовується твердження позивачки щодо повної сплати нею пайового внеску за квартиру.

3.        Висновки суду апеляційної інстанції та межі розгляду справи

При вирішенні спору суд першої інстанції зробив помилковий висновок про необґрунтованість позову ОСОБА_1 , у зв`язку з чим ухвалене ним рішення не може залишатися в силі.
Позов ОСОБА_1 слід задовольнити.

Керуючись статтями 374, 376, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 16 листопада 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Позов задовольнити.
Визнати право власності ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків – НОМЕР_1 ) на квартиру АДРЕСА_1 , житловою площею 17,2 квадратних метра, загальною площею 39,3 квадратних метра.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 1 березня 2024 року.

Судді:        О.І. Ярмолюк

       Л.М. Грох

       Т.О. Янчук

Головуючий у першій інстанції – Карплюк О.І.        
Доповідач – Ярмолюк О.І.                                                        Категорія 2