Постанова                                    
Іменем України
 
06 березня 2024 року
м. Київ
 
справа № 761/38568/21
провадження № 61-10251св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Червинської М. Є., 
суддів:  Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Коротуна В. М.,             Тітова М. Ю.,        
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач - Акціонерне товариство «Альфа-Банк» (тепер - Акціонерне товариство «СЕНС БАНК»), 
третя особа - ОСОБА_2 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Альфа-Банк» (після зміни назви - Акціонерне товариство «СЕНС БАНК»), третя особа - ОСОБА_2 , про визнання іпотеки припиненою та скасування рішення про державну реєстрацію прав
 
за касаційною скаргою Акціонерного товариства «СЕНС БАНК» на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 14 грудня 2022 року у складі судді  Романишеної І. П. та постанову Київського апеляційного суду від 16 травня                  2023 року у складі колегії суддів: Білич І. М., Коцюрби О. П., Слюсар Т. А., 
 
                                                   ВСТАНОВИВ:
 
1.Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, у якому просила визнати припиненою іпотеку, яка виникла на підставі іпотечного договору                       від 22 серпня 2008 року № 007/710472-ІО, укладеного між ОСОБА_1 і АКБСР «Укрсоцбанк» (далі - договір іпотеки), посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бочаровою С. В., зареєстрованого                      в реєстрі за № 3650; скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 57346616 від 29 березня 2021 року державного реєстратора Козлівської селищної ради Козівського району Тернопільської області                Грималюка Б. І., запис про іпотеку № 41224667 від 29 березня 2021 року.
 
Підставою позовних вимог  ОСОБА_1 зазначала те, що 22 серпня 2008 року між ОСОБА_2 і АКБСР «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа Банк», укладено договір про надання невідновлювальної кредитної лінії                             № 007/71067-NK (далі - кредитний договір).
 
На забезпечення належного виконання умов кредитного договору того ж дня між ОСОБА_1  і АКБСР «Укрсоцбанк» укладено договір іпотеки, за умовами якого позивач передала в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1 . 
 
10 травня 2019 року АТ «Укрсоцбанк» направило повідомлення серії № 29-05/19 про намір звернення стягнення на предмет іпотеки у зв`язку з невиконанням ОСОБА_2 зобов`язань за кредитним договором. 
 
13 червня 2019 року право власності на спірну квартиру зареєстровано                               за АТ «Укрсоцбанк». 25 липня 2019 року АТ «Укрсоцбанк» відчужило на підставі договору купівлі-продажу квартиру ОСОБА_3 .   
 
Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 22 червня 2020 року               у справі № 761/41018/19, яке постановою Київського апеляційного суду                           від 04 листопада 2020 року залишено без змін, рішення про державну реєстрацію права власності на спірну квартиру за АТ «Укрсоцбанк» скасовано та витребувано її з володіння ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 . На підставі цього рішення суду позивач зареєструвала за собою право власності на спірну квартиру. 
 
29 березня 2021 року до Реєстру прав та обтяжень внесено запис про іпотеку                  № 41224667, підставою внесення вказано іпотечний договір № 007/71042-ІО                        від 22 серпня 2008 року. 
Ураховуючи, що  запис про іпотеку внесено за припиненим договором іпотеки,  строк виконання зобов`язання якого минув, обтяжувачем виступив банк, що вже відчужив квартиру за відплатним договором іншій особі й, відповідно, втратив усі права стосовно майна, позивач просила позов задовольнити.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Шевченківський районний суд м. Києва рішенням від 14 грудня 2022 року позов задовольнив. Визнав припиненою іпотеку, яка виникла на підставі іпотечного договору від 22 серпня 2008 року № 007/710472-ІО, укладеного між ОСОБА_1 та АКБСР «Укрсоцбанк». Скасував у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно рішення державного реєстратора Козлівської селищної ради Козівського району Тернопільської області                         Грималюка Б. І. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 29 березня              2021 року № 57346616, запис про іпотеку від 29 березня 2021 року № 41224667. Вирішив питання щодо розподілу судових витрат.
 
Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що листом від 02 березня 2020 року № 22048-23.1-б/б банк повідомив позивача про відсутність претензій щодо виконання зобов`язань за кредитним договором, оскільки заборгованість за кредитним договором погашена за рахунок предмета іпотеки, про направлення такого листа не заперечував представник банку в судовому засіданні. Доказів відкликання такого повідомлення банк не надав.  
 
Короткий зміст рішення апеляційного суду
Київський апеляційний суд постановою від 16 травня 2023 року апеляційну скаргу АТ «Сенс Банк» залишив без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 14 грудня 2022 року - без змін.
 
Постанова апеляційного суду мотивована законністю й обґрунтованістю рішення суду першої інстанції.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги, відзиву на неї, їх узагальнені аргументи 
У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду,АТ «Сенс Банк» просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 14 грудня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 16 травня 2023 року й ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Як на підставу касаційного оскарження судових рішень заявник посилається на те, що апеляційний суд застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17 та постановах Верховного Суду від 02 липня 2018 року у справі № 206/3076/17,          від 27 лютого 2018 року у справі № 925/1121/17, від 17 квітня 2019 року у справі           № 916/675/15, від 14 лютого 2018 року у справі № 572/2921/15, від 21 лютого                2018 року у справі № 442/3814/15.
 
Касаційна скарга мотивована неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, що призвело до невстановлення фактичних обставин справи, які мають значення для правильного вирішення справи.  
 
Суди не врахували, що зобов`язання за кредитним договором не виконане, кредит не повернено. АТ «УКРСОЦБАНК» як іпотекодержатель набуло права власності на предмет іпотеки, але в подальшому такі дії банку були оскаржені іпотекодавцем та рішення державного реєстратора, яким було зареєстровано право власності на предмет іпотеки за банком скасовано.
Суди визнали припиненим іпотечний договір при фактично скасованій реєстрації права власності на предмет іпотеки, та відсутності доказів виконання основного зобов`язання, чим позбавили іпотекодержателя права задовольнити свої вимоги  предметом іпотеки, в тому числі й шляхом повторної реєстрації права власності на предмет іпотеки, адже скасування реєстрації не перешкоджає іпотекодержателю повторно використати способи звернення стягнення на предмет іпотеки, передбачені законом.
Стаття 17 Закону України «Про іпотеку» виключає можливість припинення іпотеки при фактично оспореній та скасованій реєстрації права власності за банком і невиконаному зобов`язанні.
Сам факт реєстрації права власності, яка була скасована судовим рішенням,                      в результаті чого іпотекодержатель фактично не задовільнив своїх вимог за рахунок предмета іпотеки, адже сторони повернені в попередній стан, не є підставою для визнання іпотеки припиненою. 
Крім цього, суди проігнорували наявність доказів невиконання основного зобов`язання, наявність рішення суду про стягнення заборгованості, яке також не виконане, чим фактично звільнили іпотекодавця від виконання своїх зобов`язань при наявності рішення про стягнення заборгованості.
09 жовтня 2023 року до Верховного Суду від адвоката Григор`єва Р. І. як представника ОСОБА_4 надійшов відзив, який мотивований  законністю і обґрунтованістю ухвалених у справі судових рішень. Вказано, що посилання заявника на постанови Верховного Суду є шаблонним та здійснюється усіма банками без винятку, з вириванням з контексту висновків з інших категорій справ. 
Основне зобов`язання за кредитним договором є припиненим в силу прощення, про що банк листом від 02 березня 2020 року повідомив позивача, зазначивши, що претензій щодо виконання зобов`язань за кредитним договором не має у зв`язку                 з тим, що заборгованість за кредитним договором погашена за рахунок іпотеки. Банк в порядку статті 37 Закону України «Про іпотеку» скористався своїм правом та задовольнив свої вимоги шляхом набуття права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобов`язань за кредитним договором,
Рішення державного реєстратора про внесення запису про іпотеку є незаконним і таким, що підлягає скасуванню, оскільки станом на момент внесення цього запису іпотека була припиненою. Запис про іпотеку повторно внесено на підставі припиненого договору іпотеки, на виконання зобов`язання строк якого минув, обтяжувачем виступив банк, що вже відчужив квартиру за відплатним договором іншій особі й, відповідно, втратив усі права стосовно майна. Укладаючи договір іпотеки, власник фактично надає згоду і на державну реєстрацію права іпотеки на підставі договору іпотеки, але така згода стосується саме первісної реєстрації, а не наступної реєстрації після реєстрації припинення іпотеки. Отже, за відсутності згоди власника майна на повторну державну реєстрацію права іпотеки її можна здійснити тільки на підставі судового рішення.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями                  від 10 липня 2023 року для розгляду справи визначено суддю-доповідача          Хопту С. Ф.
 
Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28 липня 2023 року (у зв`язку із відставкою судді Хопти С. Ф.) справу призначено судді-доповідачеві Зайцеву А. Ю.
 
Ухвалою Верховного Суду від 20 вересня 2023 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.
 
30 листопада 2023 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 28 лютого 2024 року справу призначено до розгляду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
22 серпня 2008 року між АКБСР «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Укрсоцбанк», і ОСОБА_2 укладено договір про надання невідновлювальної кредитної лінії № 007/71067-КN.
На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між АКБСР «Укрсоцбанк» і ОСОБА_1 22 серпня 2008 року укладено іпотечний договір                 № 007/710472-ІО, за умовами якого іпотекодавець передала в іпотеку іпотекодержателю квартиру АДРЕСА_1 .
13 червня 2019 року державний реєстратор КП «Реєстраційне бюро» Сорока В. М. на підставі іпотечного договору від 22 серпня 2008 року № 3650, виданого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бочаровою С. В. та повідомлення AT «Укрсоцбанк» від 10 травня 2019 року № 29-05/19 зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 за AT «Укрсоцбанк», про що до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис № 32054961.
25 липня 2019 року між АТ «Укрсоцбанк» і ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу спірної квартири. 
Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 21 липня 2020 року № 217200326 обтяження на спірну квартиру у вигляді іпотеки припинено 25 липня 2019 року, на підставі заяви АТ «Укрсоцбанк» від 25 липня 2019 року серії 1828.
Листом від 02 березня 2020 року № 22048-23.1-б/б ОСОБА_1 повідомлено, що АТ «Альфа-Банк» претензій щодо виконання зобов`язань за кредитним договором від 22 серпня 2008 року № 007/71067-КN не має, оскільки заборгованість за кредитним договором погашена за рахунок предмета іпотеки. Банк в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку», скористався своїм правом та задовольнив свої вимоги шляхом набуття права власності на предмет виконання зобов`язань за кредитним договором від 22 серпня 2008 року                           № 007/71067-КN.
Рішенням Шевченківського районного суду від 22 червня 2020 року у справі                      № 761/41018/19, яке набрало законної сили 04 листопада 2020 року, скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, вчинене державним реєстратором Комунального підприємства «Реєстраційне бюро» Сорокою В. М. за індексним номером 47413047 від 19 червня 2019 року, а саме про державну реєстрацію права власності на квартиру за АТ «Укрсоцбанк», номер запису про право власності 32054961. Витребувано з володіння ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 спірну квартиру.
На підставі зазначеного судового рішення позивач здійснила реєстрацію права власності на квартиру за собою. 
29 березня 2021 року рішенням державного реєстратора Козлівської селищної ради Козівського району Тернопільської області Грималюка Б. І. за індексним номером 57346616 до реєстру прав та обтяжень внесено запис про іпотеку                        № 41224667, згідно з яким іпотекодержателем вказане АТ «Альфа банк».  
 
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
 
Верховний Суд, перевіривши правильність застосування судами норм                   права  в  межах   касаційної  скарги,  дійшов  висновку,  що  касаційна  скарга  підлягає задоволенню з огляду на таке.
 
Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
 
За змістом статті 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.
 
Частинами першою, третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» визначено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.  Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
 
Відповідно до частини першої статті 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.
 
Частиною третьою статті 36 Закону України «Про іпотеку» (в чинній на час виникнення спірних правовідносин редакції) визначено, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки                      в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку».
 
Згідно з частиною п`ятою статті 36 Закону України «Про іпотеку» (в чинній на час виникнення спірних правовідносин редакції) після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання основного зобов`язання боржником - фізичною особою є недійсними, якщо інше не визначено договором іпотеки чи договором про надання кредиту, чи договором про задоволення вимог іпотекодержателя. 
 
Отже, норма частини п`ятої статті 36 Закону України «Про іпотеку» є бланкетною, оскільки закріплене нею правило про те, що після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання основного зобов`язання боржником - фізичною особою є недійсними, залежить від волі самих сторін іпотечного, кредитного договору чи договору про задоволення вимог іпотекодержателя.
 
Правила припинення зобов`язання сформульовані в главі 50 «Припинення зобов`язання» розділу І книги п`ятої «Зобов`язальне право» ЦК України. Норми цієї глави передбачають, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України), переданням відступного (стаття 600 ЦК України), зарахуванням (стаття 601 ЦК України), за домовленістю сторін (стаття 604 ЦК України), прощенням боргу (стаття 605 ЦК України), поєднанням боржника   і кредитора в одній особі (стаття 606 ЦК України), неможливістю виконання (стаття 607 ЦК України), смертю фізичної особи чи ліквідацією юридичної особи (статті 608 та 609 ЦК України).
 
Разом з тим стаття 36 Закону України «Про іпотеку» передбачає таку спеціальну самостійну підставу припинення зобов`язання, як позасудове врегулювання шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки з метою забезпечення вимог кредитора-іпотекодержателя. 
 
Тобто частина п`ята статті 36 Закону України «Про іпотеку» є спеціальною нормою, яка поширюється на зобов`язання, забезпечені іпотекою, що виключає застосування загальної норми статті 599 ЦК України про припинення зобов`язання лише належним виконанням. Така спеціальна підстава припинення забезпеченого іпотекою зобов`язання означає, що припиняються будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання. Це правило поширюється на всі випадки позасудового врегулювання вимог іпотекодержателя щодо основного зобов`язання у повному обсязі, включаючи як основний обов`язок боржника, так і додаткові обов`язки, що існують в межах того самого зобов`язального правовідношення. Та обставина, чи залишилася після позасудового врегулювання фактично невиконаною будь-яка частина основного зобов`язання, правового значення не має.
 
Схожих за змістом висновків Верховний Суд дійшов у постановах від 03 серпня 2021 року у справі № 814/775/20, від 20 листопада 2020 року у справі                                   № 295/795/19, від 30 жовтня 2019 року у справі № 686/5252/17. 
 
У постанові від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18 Велика Палата Верховного Суду наголосила, що частина четверта статті 36 Закону України «Про іпотеку» (на час виникнення спірних правовідносин у справі, що є предметом касаційного перегляду, - частина п`ята статті 36 Закону України «Про іпотеку») вказує на недійсність будь-яких наступних вимог іпотекодержателя щодо виконання саме боржником основного зобов`язання після завершення позасудового врегулювання шляхом звернення стягнення на іпотечне майно, передане в іпотеку саме боржником, за відсутності інших забезпечувальних договорів.
 
Отже, у разі завершення позасудового врегулювання, тобто звернення стягнення на предмет іпотеки у способи, визначеного статтею 37 Закону України «Про іпотеку», зобов`язання боржника - фізичної особи припиняється, оскільки відповідно до статті 36 Закону України «Про іпотеку» усі наступні вимоги кредитора - іпотекодержателя щодо виконання основного зобов`язання є недійсними, якщо інше не визначено договором іпотеки чи договором про надання кредиту, чи договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
 
Суди встановили, що 13 червня 2019 року в порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки, визначеному статтею 37 Закону України «Про іпотеку», право власності на предмет іпотеки - спірну квартиру зареєстроване за AT «Укрсоцбанк», про що в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно внесено запис № 32054961.  
 
З цих підстав суди вважали, що після завершення позасудового врегулювання та визнання за банком права власності на предмет іпотеки зобов`язання позичальника за кредитним договором припинилися. 
 
02 березня 2020 року банк листом № 22048-23.1-б/б повідомив ОСОБА_1 про те, що АТ «Альфа-Банк» претензій щодо виконання зобов`язань за кредитним договором від 22 серпня 2008 року № 007/71067-КN не має, оскільки заборгованість за кредитним договором погашена за рахунок предмета іпотеки. Банк у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку», скористався правом та задовольнив свої вимоги шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, в рахунок виконання зобов`язань за кредитним договором від 22 серпня 2008 року № 007/71067-КN.
 
Проте рішенням Шевченківського районного суду від 22 червня 2020 року у справі №761/41018/19 скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, вчинене державним реєстратором Комунального підприємства «Реєстраційне бюро» Сорокою В. М. за індексним номером 47413047 від 19 червня 2019 року, а саме про державну реєстрацію права власності на спірну квартиру за АТ «Укрсоцбанк», номер запису про право власності 32054961. Витребувано спірну квартиру із володіння   ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 
 
Верховний Суд у постанові від 03 серпня 2022 року у справі № 756/11478/19 дійшов висновку, що прощення боргу є одностороннім правочином, що не звільняє кредитора - юридичну особу, що вчинила такий правочин, від обов`язку оформити документ бухгалтерського обліку, в якому відображено зміст зобов`язання, що припиняється прощенням боргу, а будь-якого кредитора - від обов`язку в  суді доказувати відповідні обставини. Дії кредитора щодо прощення (анулювання) заборгованості за кредитним договором, зобов`язання за яким було припинено раніше, спричиняють виникнення у боржника обов`язку зі сплати податків за відсутності будь-якого зобов`язання.
 
Однак у цій справи направлення банком 02 березня 2020 року, тобто після  припинення зобов`язання, листа, в якому ОСОБА_1 повідомлено, що банк не має претензій щодо виконання зобов`язань за кредитним договором, оскільки заборгованість за кредитним договором погашена за рахунок предмета іпотеки, не є одностороннім рішенням банку про прощення боргу, адже банк у цьому листі повідомив саме про погашення боргу у зв`язку з оформленням права власності на предмет іпотеки на підставі статті 37 Закону України «Про іпотеку», а не про прощення боргу. 
 
Рішення банку про прощення ОСОБА_2 боргу за кредитним договором із зазначенням розміру прощеного боргу матеріали справи не містять, як не містять і доказів виконання кредитного договору.
 
Також, рішенням Бориспільський міськрайонний суд Київської області, яке міститься в Єдиному державному реєстрі судових рішень, від 23 серпня 2018 року у справі № 359/3122/16-ц, яким позов ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 22 серпня 2008 року                      № 007/710467-KN задоволено частково, стягнено з ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором у розмірі 155 157,64 грн, що становить еквівалент                        5 564,10 дол. США.
 
Матеріали справи не містять доказів виконання рішення суду.
 
Ураховуючи наведене, немає правових підстав для визнання договору іпотеки припиненим.
 
Оскільки немає підстав для припинення іпотеки, тому немає й підстав для задоволення вимоги позивача про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 29 березня 2021 року                             № 57346616 року, адже позивач передала в іпотеку спірну квартиру на забезпечення належного виконання кредитного договору, доказів виконання якого не надала, тому іпотека є чинною щодо квартири власником якої є вона. 
 
Висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2022 року у справі № 910/12525/20, на які послалися суди, є нерелевантними, адже у справах встановлені різна фактичні обставини.
 
Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.
 
Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, однак суди неправильно застосували норми матеріального права, рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду підлягають скасуванню з ухваленням                    у справі нового рішення про відмову в задоволенні позову.
 
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
 
За таких обставин судові витрати понесені банком у розмірі 2 274,00 грн (дві немайнові вимоги - 908,00х2х1,5) на сплату судового збору за подання апеляційної скарги та 3 632,00 грн - касаційної скарги, слід стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ «СЕНС БАНК».
 
Керуючись статтями 400, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу Акціонерного товариства «Сенс Банк» задовольнити.
Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 14 грудня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 16 травня 2023 року скасувати, ухвалити у справі нове рішення.
 
У задоволенні позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Альфа-Банк» (після зміни назви - Акціонерне товариство «СЕНС БАНК»), третя особа - ОСОБА_2 , про визнання іпотеки припиненою та скасування рішення про державну реєстрацію прав відмовити.
 
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерне товариство «СЕНС БАНК» 5 906,00 грн (п`ять тисяч дев`ятсот шість гривень 00 коп.) на відшкодування судових витрат.
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                  М. Є. Червинська 
Судді                                                                             А. Ю. Зайцев
                                                                                      Є. В. Коротенко  
                                                                                      В. М. Коротун
                                                                                      М. Ю. Тітов