ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/21967/22                                                                  Суддя (судді) першої інстанції: Терлецька О.О.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  12 лютого 2024 року                                                                                            м. Київ
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
                   судді-доповідача:                       Собківа Я.М.,    
                                 суддів:                        Сорочка Є.О., Чаку Є.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційні скарги Адміністрації Державної прикордонної служби України, Військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) Державної прикордонної служби України на рішення Київського окружного адміністративного суду від 31 липня 2023 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Адміністрації Державної прикордонної служби України про визнання протиправною бездіяльності та визнання протиправним рішення, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Адміністрації Державної прикордонної служби України, в якому просив:       
- визнати протиправною бездіяльність відповідача, яка полягала в порушенні вимог Закону України "Про звернення громадян" і пункту 6 Положення про Адміністрацію Державної прикордонної служби України та не прийнятті рішення про короткостроковий виїзд за межі території України та перетинання ОСОБА_1 державного кордону виїзд з 29.08.2022 і в`їзд на територію України до 12 вересня 2022; 
- визнати нечинним рішення від 30.08.2022 заступника начальника другого відділення інспекторів прикордонної служби з персоналу відділу прикордонної служби " ІНФОРМАЦІЯ_2 " старшого лейтенанта ОСОБА_3 про відмову у перетинанні державного кордону України ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_3 , рнокпп НОМЕР_2 , закордонний паспорт НОМЕР_3 виданий 16.06.2017.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 31 липня 2023 року позов задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність Адміністрації Державної прикордонної служби України, яка полягала в порушенні вимог Закону України "Про звернення громадян".
Визнано протиправним рішення від 30.08.2022 р. заступника начальника другого відділення інспекторів прикордонної служби з персоналу відділу прикордонної служби " ІНФОРМАЦІЯ_2 " старшого лейтенанта ОСОБА_3 про відмову в перетинанні державного кордону України ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , закордонний паспорт НОМЕР_4 виданий 16 червня 2017 року.
В іншій частині позовних вимог відмовлено. 
В апеляційних скаргах скаржники, посилаючись на порушення окружним адміністративним судом норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, просять скасувати вказане судове рішення та прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.     
Виконуючи вимоги процесуального законодавства, колегія суддів ухвалила продовжити строк розгляду апеляційної скарги на більш тривалий, розумний термін, у відповідності до положень статті 309 Кодексу адміністративного судочинства України.
Відповідно до ч.1  ст. 308 КАС України  суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до п. 2 ч. 1  ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.
26.01.2024 позивачем подано клопотання про розгляд справи у судовому засідання з викликом сторін, з приводу чого, колегія суддів зазначає наступне. 
Згідно з ч. 2  ст. 311 КАС України    підставою для розгляду справи в іншому порядку, ніж передбачений ч. 1  ст. 311 КАС України, є висновок суду про необхідність її розгляду у судовому засіданні.
Разом з тим, саме по собі клопотання сторони про розгляд справи за її участю, яка відповідно до закону може розглядатися в порядку письмового провадження, не є достатньою підставою для призначення її до розгляду у відкритому судовому засіданні.
Такий висновок відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній в ухвалі від 27 серпня 2019 року у справі № 826/7244/18, відповідно до якої бажання сторін у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, висловлені ними в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідності призначення справи до розгляду з викликом її учасників.
Враховуючи викладене вище, колегія  суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для задоволення клопотання про розгляд справи за участі сторін.
25 грудня 2023 року позивач подав відзиви на апеляційні скарги в яких просив відмовити у задоволенні апеляційних скарг та залишити в силі рішення суду першої інстанції.  
Розглянувши доводи апеляційних скарг, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, колегія суддів зазначає наступне. 
Судом першої інстанції встановлено, що у зв`язку з сімейними обставинами (відвідування весілля доньки) позивач планував виїхати за межі України у період з 29.08.2022 по 12.09.2022. 
З цією метою позивач звернувся до відповідача в поряду реалізації його прав на звернення громадян із відповідною заявою від 05.08.2022 №З-6574 спочатку до Офісу Президента України, яка була перенаправлена для розгляду до відповідача за адміністративною належністю.
01.09.2022 відповідачем було надано позивачу відповідь, в якій відповідач роз`яснив позивачу загальний, передбачений законодавством порядок перетину кордону України в період воєнного стану після 24.02.2022 та зазначено відсутність передбаченого законодавством порядку виїзду за межі України у зв`язку з особливими сімейними обставинами.
30 серпня 2022 при перетині кордону позивачем посадовою особою прикордонної служби, а саме заступником начальника другого відділення інспекторів прикордонної служби з персоналу відділу прикордонної служби " ІНФОРМАЦІЯ_2 " старшого лейтенанта ОСОБА_2 , було винесено рішення про відмову позивачеві у перетинанні державного кордону України.  
Вказаним рішенням позивача було «тимчасово обмежено у праві виїзду з України, з відсутністю підстав на право перетинання державного кордону, так як вище визначений громадянин не зміг надати на паспортний контроль документи, що підтверджують підставу для виїзду за кордон». 
З рішення слідує, що воно було прийняте у зв`язку із Законом України "Про правовий режим воєнного стану", Указом Президента України №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", а також Закону України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24.02.2022 року". 
Також зі змісту рішення вбачається, що про оскаржуване рішення старший лейтенант ОСОБА_3 доповіла начальнику ІНФОРМАЦІЯ_5. 
Крім того, в рішенні також роз`яснено позивачеві порядок адміністративного оскарження рішення від 30 серпня 2022, а саме роз`яснено, що рішення може бути оскаржено до начальника ІНФОРМАЦІЯ_5 . 
Обґрунтовуючи протиправність цього рішення позивач зазначає, що посадовою особою не враховано було, що його батько ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 загинув в наслідок артобстрілу ІНФОРМАЦІЯ_7, а тому позивач за ст.23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" не підлягає призову на військову службу. Позивач також вказав на те, що при прийнятті оскаржуваного рішення йому не було доведено належним чином повноваження посадової особи, яка приймала оскаржуване рішення, в наслідок чого позивач вважає, що оскаржуване рішення було прийнято не повноваженою особою. 
Надалі позивач звернувся до Адміністрації Державної прикордонної служби України щодо скасування рішення від 30 серпня 2022 про відмову у перетинанні державного кордону України в пункті пропуску "Шегині".
05.10.2022 відповідач надав позивачеві відповідь, в якій вказав норму ч.1 ст.5 Закону України "Про прикордонний контроль" та посилання, що рішення про надання дозволу на виїзд за кордон в умовах воєнного стану компетентні приймати службові особи Державної прикордонної служби України, які здійснюють процедури прикордонного контролю в пунктах пропуску через державний кордон України. 
Вважаючи рішення від 30 серпня 2022 протиправним, а свої права порушеними, позивач звернувся до суду з відповідним позовом. 
Задовольняючи позовні вимоги частково суд першої інстанції прийшов до висновку, що відповідачем не спростовано, що оскаржуване рішення було прийнято без врахування та належної оцінки обставин, які позивач вказував як підставу для надання дозволу на перетин кордону. Таким чином оскаржуване рішення не відповідає критеріям обґрунтованості та добросовісності, а відтак - протиправним і підлягає скасуванню. Крім того, суд зазначив, що зі змісту відповідей від 01.09.2022 та 05.10.2022 слідує, що відповідач не надав чіткої і зрозумілої відповіді в якому порядку має бути вирішене питання позивача, щодо тимчасового виїзду позивача за межі України з врахуванням обставин, на які позивач посилався як на підставу, для отримання відповідного дозволу.
З даним висновком суду першої інстанції колегія суддів не погоджується з огляду на наступне. 
Відповідно до  статті 19 Конституції України  органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією  та законами України.
У зв`язку з військовою агресією Російською Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п. 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» Указом Президента України від 24.02.2022 року № 64/202, затвердженого Законом України від 24.02.2022 № 2102-ІХ в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який Законом № 3275-ІХ "Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні»" продовжено з 05 години 30 хвилин 18 серпня 2023 року строком на 90 діб.
Відповідно до статті 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.
Забезпечення державної безпеки і захист державного кордону України покладаються на відповідні військові формування та правоохоронні органи держави, організація і порядок діяльності яких визначаються законом.
Відповідно до статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Відповідно до пункту 2 Указу Президента України від 24.02.2022 року № 64/202, Державну прикордонну службу України віднесено до військового командування, яке уповноважене запроваджувати та здійснювати передбачені Законом України "Про правовий режим воєнного стану" заходи і повноваження, необхідні для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави. Також пунктом 3 Указу передбачено, що у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватись конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30- 34, 38, 39, 41 - 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України "Про правовий режим воєнного стану".
Крім цього, відповідно до пункту 2 Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні" військовому командуванню (зокрема, Державні прикордонній службі України) разом із Міністерством внутрішніх справ України, іншими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування доручено запроваджувати та здійснювати передбачені Законом України "Про правовий режим воєнного стану" заходи і повноваження, необхідні для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави.
Частиною 1 статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» визначено, що в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан, військове командування разом із військовими адміністраціями (у разі їх утворення) можуть самостійно або із залученням органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати в межах тимчасових обмежень конституційних прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб, передбачених указом Президента України про введення воєнного стану, такі заходи правового режиму воєнного стану, зокрема пунктом 6 частини 1 цього Закону передбачено встановлювати у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, особливий режим в`їзду і виїзду, обмежувати свободу пересування громадян, іноземців та осіб без громадянства, а також рух транспортних засобів.
Відповідно до пункту 8 Порядку встановлення особливого режиму в`їзду і виїзду, обмеження свободи пересування громадян, іноземців та осіб без громадянства, а також руху транспортних засобів в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.12.2021 № 1455 (далі - Порядок № 1455), перетинати державного кордону в пунктах пропуску через державний кордон та пунктах контролю на території, де введено воєнний стан, здійснюється з урахуванням обмежень, встановлених законодавством.
Правові основи здійснення прикордонного контролю, порядок його здійснення, умови перетинання державного кордону України визначає Закон України «Про прикордонний контроль» від 05.11.2009 №1710-VI (далі - Закон № 1710).
Згідно з частинами 1, 2 статті 2 Закону № 1710, прикордонний контроль державний контроль, що здійснюється Державною прикордонною службою України, який включає комплекс дій і систему заходів, спрямованих на встановлення законних підстав для перетинання державного кордону особами, транспортними засобами і переміщення через нього вантажів.
Прикордонний контроль здійснюється з метою протидії незаконному переміщенню осіб через державний кордон, незаконній міграції, торгівлі людьми, а також незаконному переміщенню зброї, наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів, боєприпасів, вибухових речовин, матеріалів і предметів, заборонених до переміщення через державний кордон.
Відповідно до абзацу 1 частини 3 статті 6 Закону № 1710 пропуск осіб через державний кордон здійснюється уповноваженими службовими особами Державної прикордонної служби України за дійсними паспортними документами, а у передбачених законодавством України випадках також за іншими документами. Пропуск транспортних засобів, вантажів через державний кордон здійснюється після проходження всіх передбачених законом видів контролю на державному кордоні.
Згідно з частиною 4 статті 6 Закону № 1710 прикордонний контроль вважається закінченим після надання уповноваженою службовою особою Державної прикордонної служби України дозволу на перетинання державного кордону особою, транспортним засобом, вантажем або після доведення до відома відповідної особи рішення про відмову у перетинанні державного кордону особою, транспортним засобом, вантажем.
Частиною 1 статті 14 Закону № 1710 передбачено, що іноземцю або особі без громадянства, які не відповідають одній чи кільком умовам перетинання державного кордону на в`їзд в Україну або на виїзд з України, зазначеним у частинах першій, третій статті 8 цього Закону, а також громадянину України, якому відмовлено у пропуску через державний кордон при виїзді з України у зв`язку з відсутністю документів, необхідних для в`їзду до держави прямування, транзиту, в передбачених законодавством випадках або у зв`язку з наявністю однієї з підстав для тимчасового обмеження його у праві виїзду за кордон, визначених статтею 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», відмовляється у перетинанні державного кордону лише за обгрунтованим рішенням уповноваженої службової особи підрозділу охорони державного кордону із зазначенням причин відмови. Уповноважена службова особа підрозділу охорони державного кордону про прийняте рішення доповідає начальнику органу охорони державного кордону. Таке рішення набирає чинності невідкладно. Рішення про відмову у перетинанні державного кордону оформляється у двох примірниках. Один примірник рішення про відмову у перетинанні державного кордону видається особі, яка підтверджує своїм підписом на кожному примірнику факт отримання такого рішення. У разі відмови особи підписати рішення про це складається акт.
Статтею 3 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» від 21.01.1994 № 3857-ХІІ передбачено, що перетинання громадянами України державного кордону України здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон України після пред`явлення одного з документів, зазначених у статті 2 цього Закону.
Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 № 57 затверджено Правила перетинання державного кордону громадянами України (далі - Правила перетинання державного кордону), які визначають порядок перетинання громадянами України державного кордону.
Згідно з пунктом 2 Правил перетинання державного кордону, у випадках, визначених законодавством, для перетинання державного кордону громадяни крім паспортних документів повинні мати також підтверджуючі документи.
Пунктом 2-6 Правил перетинання державного кордону передбачено, що у разі введення на території України надзвичайного або воєнного стану право на перетин державного кордону, крім осіб, зазначених у пунктах 2-1 та 2-2 цих Правил, також мають інші військовозобов`язані особи, які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації. Ця норма не поширюється на осіб, визначених в абзацах другому - восьмому частини третьої статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію".
Отже, нормою пункту 2-6 Правил № 57 право на перетин державного кордону поширено окрім осіб перелік яких прямо передбачено пунктами 2-1 та 2-2 цих Правил і на інших осіб, які є військовозобов`язаними однак не підлягають призову на військову службу під час мобілізації.
Таким чином, Законом № 3543-XII визначений вичерпний перелік осіб, які мають право на відстрочку від призову під час мобілізації та у кожному конкретному випадку особам, які не підлягають призову у разі перетину кордону необхідно надати підтверджуючі документи.
Зі змісту позовної заяви вбачається, що предметом оскарження є рішення від 30 серпня 2022 року про відмову в перетинанні державного кордону України ОСОБА_1 , прийняте заступником начальника другого відділення інспекторів прикордонної служби з персоналу відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » старшого лейтенанта ОСОБА_5 , як посадової особи НОМЕР_5 прикордонного Карпатського загону Державної прикордонної служби України (в/ч НОМЕР_1 ).  
Щодо зазначення судом першої інстанції, що оскаржуване рішення було прийнято без врахування та належної оцінки обставин, які позивач вказував як підставу для надання дозволу на перетин кордону, а також те, що відповідачем не було надано детальних пояснень щодо обставин перетину позивачем кордону 30.08.2022, колегія суддів зазначає наступне. 
Серед іншого, в оскаржуваному рішенні зазначено, що позивач не надав ніяких доказів суду, що при перетині кордону 30.08.2022 посадовим особам ІНФОРМАЦІЯ_5 , які здійснювали на той час пропуск осіб через державний кордон в пункті пропуску «Шегині», взагалі були надані які-небудь документи, які могли та мали бути оцінені щодо підстав для пропуску позивача через кордон.  
В той же час, суд першої інстанції, як на підставу для часткового задоволення позову, у своєму рішенні посилався на обставину, яку фактично вважав встановленою, а саме, припущення, що оскаржуване рішення було прийнято без врахування та належної оцінки обставин, які позивач вказував як підставу для надання дозволу на перетин кордону, проте дана обставина жодними доказами не доведена, що підтверджується матеріалами справи. 
Як вбачається з матеріалів справи, позивачем не було зазначено (та не надано до суду) конкретний перелік документів, які були надані ним під час перетину державного кордону.
Як на підставу, яка на думку позивача, надавала йому право на перетин державного кордону, останній посилається на абзац 9 частини третьої статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", а саме те, що його батько ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 загинув внаслідок артобстрілу ІНФОРМАЦІЯ_7 . 
З приводу вказаного колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на наступне.  
Відповідно до абзацу 9 частини третьої статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період не підлягають також жінки та чоловіки, чиї близькі родичі (чоловік, дружина, син, донька, батько, мати, дід, баба або рідний (повнорідний, неповнорідний) брат чи сестра) загинули або пропали безвісти під час здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, а також під час забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії проти України під час дії воєнного стану.
Відповідно до Закону № 1710 пропуск осіб через державний кордон здійснюється уповноваженими службовими особами Державної прикордонної служби України за дійсними паспортними документами, а у передбачених законодавством України випадках також за іншими документами. Тобто, уповноважені службові особи перевіряються усі документи, які надаються для перетину державного кордону особами, і на підставі їхнього аналізу встановлюють наявність у особи права на перетин кордону.
Матеріали справи не містять жодного доказу, що батько позивача - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 приймав участь у здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації у Донецькій та Луганській областях, крім того, батько позивача загинув ІНФОРМАЦІЯ_7 , а відповідно до Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» період проведення антитерористичної операції - це час між датою набрання чинності Указу Президента України від 14.04.2014 №405/2014 «Про рішення ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» та датою набрання чинності Указу Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України. 
У період з 13.04.2014 по ІНФОРМАЦІЯ_7 відповідний указ Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України не видавався.
Також позивачем разом із позовною заявою було надано постанову про перекваліфікацію від 16.02.2016 року, у якій зазначено: «В ході досудового розслідування встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_7 під час артобстрілу вул. Леніна сел. Мінерального Ясинуватського району Донецької області від поранення, завданого осколком снаряду, загинув ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_8 .
…Тобто, артилерійський обстріл з боку незаконних збройних формувань, був направлений на порушення громадської безпеки, залякування населення, провокації воєнного конфлікту, що спричинило загибель людей, а не на конкретно заподіяння смерті ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_8 ».  
Відповідно до чинного законодавства необхідними умовами для виїзду за кордон військовозобов`язаних громадян України є:
- дійсний документ, визначений статтею 2 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» (далі - Закон України) та документи, необхідні для в`їзду до держави прямування, транзиту;
- відсутність підстав для тимчасового обмеження у праві виїзду за кордон, визначених статтею 6 Закону України;
- та в умовах воєнного стану документальне підтвердження належності до категорії громадян України, щодо яких не застосовуються обмеження у праві виїзду за межі території України (це відповідні документи, які свідчать прозвільнення від призову на військову службу під час мобілізації).
          Проте, ані під час перетину державного кордону України 30.08.2023, ані під час розгляду справи в суді першої інстанції, так і під час апеляційного перегляду справи,  позивачем не надані документи, які підтверджують його право на перетин державного кордону України в умовах дії правового режиму воєнного стану, а саме: підтвердення звільнення від призову під час мобілізації - військовий квиток з відміткою про звільнення від призову під час мобілізації або довідку з рійонних територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки про те, що позивач звільненний від призову піж час мобілізації.  
З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів доходить висновку, що 30.08.2022 заступником начальника другого відділення інспекторів прикордонної служби з персоналу відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » старшим лейтенантом ОСОБА_3 було прийняте рішення про відмову ОСОБА_1 у перетинанні державного кордону у зв'язку із відсутністю підстав, які дають право перетину державного кордону України під час дії особливого періоду - воєнного стану, так як вищезазначений громадянин не зміг надати на паспортний контроль документи, що підтверджують підставу для виїзду за кордон. А отже рішення є обгрунтованим, прийняте в межах повноважень та на підставі чинних норм законодавства, а тому скасуванню не підлягає.  
Згідно з ч. 1 ст. 2 Закону № 1710 прикордонний контроль - державний контроль, що здійснюється Державною прикордонною службою України, який включає комплекс дій і систему заходів, спрямованих на встановлення законних підстав для перетинання державного кордону особами, транспортними засобами і переміщення через нього вантажів.
Відповідно до статті 10 Закону № 1710, органи охорони державного кордону безпосередньо виконують поставлені перед Державною прикордонною службою України завдання щодо забезпечення недоторканності державного кордону України.
Прикордонний загін є основною оперативно-службовою ланкою Державної прикордонної служби України, на яку покладаються охорона певної ділянки державного кордону самостійно чи у взаємодії з іншими органами охорони державного кордону та Морською охороною, забезпечення дотримання режиму державного кордону і прикордонного режиму, а також здійснення в установленому порядку прикордонного контролю і пропуску через державний кордон України та до тимчасово окупованої території і з неї осіб, транспортних засобів, вантажів.
За приписами статті 14 Закону № 1710, іноземцю або особі без громадянства, які не відповідають одній чи кільком умовам перетинання державного кордону на в`їзд в Україну або на виїзд з України, зазначеним у частинах першій, третій статті 8 цього Закону, а також громадянину України, якому відмовлено у пропуску через державний кордон при виїзді з України у зв`язку з відсутністю документів, необхідних для в`їзду до держави прямування, транзиту, в передбачених законодавством випадках або у зв`язку з наявністю однієї з підстав для тимчасового обмеження його у праві виїзду за кордон, визначених статтею 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і виїзду в Україну громадян України", відмовляється у перетинанні державного кордону лише за обґрунтованим рішенням уповноваженої службової особи підрозділу охорони державного кордону із зазначенням причин відмови. Уповноважена службова особа підрозділу охорони державного кордону про прийняте рішення доповідає начальнику органу охорони державного кордону. Таке рішення набирає чинності невідкладно. Рішення про відмову у перетинанні державного кордону оформляється у двох примірниках. Один примірник рішення про відмову у перетинанні державного кордону видається особі, яка підтверджує своїм підписом на кожному примірнику факт отримання такого рішення. У разі відмови особи підписати рішення про це складається акт.
Щодо визнання протиправною бездіяльність Адміністрації Державної прикордонної служби України, яка полягала в порушенні вимог Закону України «Про звернення громадян», колегія суддів зазначає наступне. 
Відповідно до частини 1 статті 1 Закону України «Про звернення громадян» громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, медіа, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.
Відповідно до частини 1 статті 15 Закону України «Про звернення громадян» органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань). 
На адресу Адміністрації Держприкордонслужби з Офісу Президента України, від ОСОБА_1 та народного депутати України ОСОБА_6 надійшли звернення від 27.07.2022 (вх. № 3-6574 від 05.08.2022), від 25.08.2022 (вх. № 3-6574/1 від 25.08.2022), від 25.08.2022 (вх. № 3-7492 від 26.08.2022), від 31.08.2022 (вх. № 3-7682 від 31.08.2022), від 23.08.2022 (вх. № 3- 7807 від 05.09.2022), від 01.09.2022 (вх. № 3-9328 від 06.10.2022), від 22.11.2022 ( вх. № 9/44- 51/23-Вх від 02.01.2023) щодо надання ОСОБА_7 дозволу на короткостроковий виї
Адміністрацією Державної прикордонної служби України надано відповіді на звернення позивача детально, зрозуміло, відповідно до вимог чинного законодавства роз`яснено порядок перетину громадянами України кордону в період дії правового режиму воєнного стану, зокрема повідомлено про те, що Статтею 6 Закону України «Про прикордонний контроль» визначено, що перетинання особами державного кордону здійснюються лише за уови проходження прикордонного контролю та з дозволу уповноважених службових осіб Державної прикордонної служби України.  
Повноваження щодо встановлення законних підстав для перетинання державного кордону і надання громадянам України дозволу на виїзд з території України надані службовим особам Державної прикордонної служби України, які здійснюють процедури прикордонного контролю в пунктах пропуску через державний кордон України.
Крім того, позивачу роз`яснено, що необхідними умовами для виїзду за кордон військовозобов`язаних громадян України є:
дійсний документ, визначений статтею 2 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» (далі - Закон України) та документи, необхідні для в`їзду до держави прямування, транзиту;
відсутність підстав для тимчасового обмеження у праві виїзду за кордон, визначених статтею 6 Закону України;
та в умовах воєнного стану документальне підтвердження належності до категорії громадян України, щодо яких не застосовуються обмеження у праві виїзду за межі території України (це відповідні документи, які свідчать про звільнення від призову на військову службу під час мобілізації, виключення з військового обліку, тощо).
Також ОСОБА_1 повідомлено, що він може отримати актуальну інформацію з питань перетинання державного кордону України за телефоном (044) 527-63-63.
Отже, з урахуванням вищевикладеного, колегія суддів доходить висновку, що Адміністрація Держприкордонслужби, надаючи відповіді на звернення позивача, діяла на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а тому підстав для задоволення позовних вимог в цій частині також не вбачається.  
Відповідно до частини 2  статті 6 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.
Колегія суддів приймає до уваги Висновок № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому зазначено, що при викладенні підстав для прийняття рішення суд повинен надати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
Судова колегія, також, враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Крім того, у рішеннях ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява №    30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, Суд зазначив, що «…хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід…».
Аналізуючи обставини справи та норми чинного законодавства, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції протиправно задовольнив частково позовні вимоги, а тому, рішення суду підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про відмову в задоволенні адміністративного позову в повному обсязі. 
Згідно ч. 1  ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених  статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2  ст. 77 КАС України).
При цьому, доводи викладені в апеляційних скаргах знайшли своє підтвердження в суді апеляційної інстанції.
Відповідно до ч. 3  ст. 242 КАС України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Таким чином, колегія суддів вважає, що допущені судом першої інстанції порушення норм матеріального та процесуального права призвели до неправильного вирішення справи, а тому, оскаржуване рішення підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення.
Згідно з п. 4 ч. 1  ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Керуючись ст. ст.  241,  242,  243,  308,  311,  315,  317,  321,  322,  325,  329 КАС України,  суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги Адміністрації Державної прикордонної служби України, Військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) Державної прикордонної служби України - задовольнити.                        
Рішення Київського окружного адміністративного суду від 31 липня 2023 року скасувати та прийняти нову постанову.  
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Адміністрації Державної прикордонної служби України про визнання протиправною бездіяльності та визнання протиправним рішення - відмовити.                             
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

              Суддя-доповідач                                                                                 Собків Я.М.

  Суддя                                                                                                    Сорочко Є.О.

             Суддя                                                                                                     Чаку Є.В.