ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
19 лютого 2024 року
м. Київ
 
справа № 212/1128/20
провадження № 61-9116св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Петрова Є. В.,
 
учасники справи:
позивач - Комунальне підприємство теплових мереж «Криворіжтепломережа»,
відповідач - ОСОБА_1 ,
розглянув на стадії попереднього розгляду в порядку письмового провадження касаційну скаргу Комунального підприємства теплових мереж «Криворіжтепломережа» на постанову Дніпровського апеляційного суду                                     від 24 травня 2023 року у складі колегії суддів: Кішкіної І. В., Агєєва О. В.,                       Корчистої О. І.
 
у справі за позовом Комунального підприємства теплових мереж «Криворіжтепломережа» до ОСОБА_1 про визнання укладеним договору на постачання теплової енергії,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог
Комунальне підприємство теплових мереж «Криворіжтепломережа» (далі - КПТМ «Криворіжтепломережа») у лютому 2020 року звернулося до суду з вищевказаним позовом, в якому просило визнати укладеним договір на постачання теплової енергії від 12 грудня 2019 року № 11804.
На обґрунтування позовних вимог, КПТМ «Криворіжтепломережа» посилалося на те, що основним предметом діяльності підприємства є виробництво, транспортування, постачання та реалізація теплової енергії, а також надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води споживачам. 
Підприємство має відповідні ліцензії на право виробництва, транспортування та постачання теплової енергії. 
Згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна 78/100 часток нежитлового приміщення загальною площею 71,3 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_1 . 
У зв`язку з вищевикладеним, підприємством складено і направлено, шляхом поштового зв`язку, на адресу відповідача два примірники договору на постачання теплової енергії № 11804 від 12 грудня 2019 року, підписаних та скріплених печаткою з боку КПТМ «Криворіжтепломережа», однак, дані договори не підписані відповідачем та повернуті «за закінченням строку зберігання». 
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Жовтневий районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області рішенням     від 06 лютого 2023 року позов задовольнив.
Визнав укладеним між КПТМ «Криворіжтепломережа» та ОСОБА_1 договір на постачання теплової енергії № 11804 від 12 грудня 2019 року в редакції позивача.
Вирішив питання про розподіл судових витрат.
Рішення місцевий суд мотивував тим, що на час звернення до суду форма типового договору на відпуск теплової енергії між споживачем і теплопостачальною організацією центральним органом виконавчої влади у сфері теплопостачання визначеному законом порядку не затверджувалась, але укладання договору на постачання теплової енергії передбачено статтями 24, 25 Закону України «Про теплопостачання» та є обов`язковим для сторін на підставі закону; відповідач ухиляється від укладення договору на умовах запропонованих КПТМ «Криворіжтепломережа», на основі тарифів на теплову енергію для потреб інших споживачів, встановлених уповноваженим органом, хоча належне йому приміщення опалюється від централізованої системи теплопостачання.
Дніпровський апеляційний суд постановою від 24 травня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнив частково. Рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 лютого 2023 року скасував та закрив провадження у цій справі.
Постанову апеляційний суд мотивував тим, що позивач звернувся до суду з позовом до суб`єкта підприємницької діяльності, яку він здійснює у приміщенні АДРЕСА_2 , тому спір підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
КПТМ «Криворіжтепломережа» у червні 2023 року подало до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Дніпровського апеляційного суду від 24 травня                   2023 року, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення і залишити в силі рішення суду першої інстанції.
 
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
У касаційній скарзі КПТМ «Криворіжтепломережа» як на підставу оскарження судових рішень посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України та, зокрема вказує, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 904/10132/17, від 09 квітня 2019 року у справі № 910/19687/17, від 14 березня 2018 року у справі № 2-7615/10, від 05 червня                    2018 року у справі № 522/7909/16-ц, від 08 травня 2018 року у справі                                                 № 757/45133/15-ц, та у постанові Верховного Суду від 15 вересня 2021 року у справі № 210/542/20. 
            
Узагальнений виклад позиції інших учасників справи
ОСОБА_1 у липні 2023 року подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просить залишити її без задоволення, посилаючись на те, що у рахунках-фактурах за підписом провідного бухгалтера Яковенко Ю. О. , КПТМ «Криворіжтепломережа» вказує платником саме ФОП ОСОБА_1 та здійснює нарахування саме на умовах категорії «інші споживачі» із тарифом, який передбачено для такої категорії.
Його представник - адвокат Оніщенко В. В. заявив в суді першої інстанції клопотання про ознайомлення із матеріалами справи, проте суддя відмовив у його задоволенні, порушивши положення статті 12 ЦПК України, а також позбавив повноцінної реалізації його права відповідно до статті 59 Конституції України.
 
Рух касаційних скарг в суді касаційної інстанції
Верховний Суд ухвалою від 04 липня 2023 року відкрив провадження у цій справі та витребував її матеріали із Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області.
Справа № 212/1128/20 надійшла до Верховного Суду 17 липня 2023 року.

 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, номер довідки № 188962493 від 15 листопада 2019 року ОСОБА_1 на праві власності належить 78/100 часток нежитлового приміщення загальною площею 71,3 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 .
З статуту КПТМ «Криворіжтепломережа» судами встановлено, що підприємство створено з метою отримання прибутку в результаті діяльності з виробництва, транспортування, постачання та реалізації теплової енергії, а також надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води споживачам, основним предметом діяльності КПТМ «Криворіжтепломережа» є виробництво теплової енергії.
Будинок АДРЕСА_3 є багатоквартирним, опалення до приміщення № 52 здійснюється від транзитних трубопроводів житлового будинку.
КПТМ «Криворіжтепломережа» листом від 13 грудня 2019 року № 2188/13 направило ОСОБА_1 цінним листом з описом вкладенням на адресу реєстрації два примірника договору на постачання теплової енергії № 11804 від 12 грудня             2019 року разом з додатком-розрахунком обсягу теплової енергії.
Згідно з пунктом 1 договору його предметом є постачання споживачеві теплової енергії для потреб опалення в кількості, у строки та на умовах, що зазначені в цьому договорі. Початок та кінець опалювального періоду встановлюється рішеннями Виконавчого комітету Криворізької міської ради. 
Пунктом 2 договору передбачено, що об`єктом теплоспоживання є нежитлове приміщення вбудоване в житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , опалювальною площею 55,6 кв. м з приладом обліку; теплове навантаження на опалення - 0,0041 Гкал/год. 
Тариф на теплову енергію (на момент укладання договору) становить: за 1 Гкал -1715,148 грн з ПДВ (згідно постанови НКРЕКП № 1715 від 10 грудня 2018 року) (пункт 4 договору).
Відповідно до пункту 5 вказаного договору розрахунковим періодом є календарний місяць. Споживач на протязі розрахункового періоду сплачує постачальнику вартість зазначеної в договорі місячної кількості теплової енергії, з урахуванням залишкової суми (сальдо) розрахунків на початок місяця. Остаточний розрахунок проводиться споживачем до 20 числа наступного за розрахунковим місяця. За несвоєчасне внесення плати з споживача стягується пеня у розмірі 0,1% належної до сплати суми за кожен день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки НБУ. У разі ненадання теплової енергії, надання її не в повному обсязі, зниження якості, зокрема відхилення їх кількісних або якісних показників від затверджених нормативів (норм) споживання, постачальник проводить перерахунок розміру плати, але тільки у разі відсутності приладу обліку теплової енергії.
Апеляційним судом також встановлено, що згідно з інформацією з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на 10 квітня 2023 року ФОП ОСОБА_1 з 29 серпня 2001 року перебуває на обліку у Головному управлінні ДПС у Дніпропетровській області, Криворізька північна ДПІ (Покровський р-н, місто Кривий Ріг); основний вид діяльності: 23.69 Виробництво інших виробів із бетону, гіпсу та цементу.
 
Позиція Верховного Суду 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
У статті 124 Конституції Українизакріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод            від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.
Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних і суспільних інтересів.
Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).
ЄСПЛ наголосив, що «погоджується з тим, що правила визначення параметрів юрисдикції, що застосовуються до різних судів у рамках однієї мережі судових систем держав, безумовно, розроблені таким чином, щоб забезпечити належну реалізацію правосуддя. Заінтересовані держави повинні очікувати, що такі правила будуть застосовуватися. Однак ці правила або їх застосування не повинні обмежувати сторони у використанні доступного засобу правового захисту».
Судова юрисдикція - це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі встановленого законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.
Юрисдикційність спору залежить від характеру спірних правовідносин, правового статусу суб`єкта звернення та предмета позовних вимог, а право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві.
За положеннями частини першої статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Отже, в порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б однією зі сторін є фізична особа, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.
Підвідомчість господарських справ установлена статтею 20 ГПК України.
Відповідно до пунктів 3, 4 частини першої статті 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема справи у спорах, що виникають у спорах, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів, справи у спорах, що виникають з правочинів щодо акцій, часток, паїв, інших корпоративних прав в юридичній особі, крім правочинів у сімейних та спадкових правовідносинах.
Отже, ознаками господарського спору, підвідомчого господарському суду, є, зокрема участь у спорі суб`єкта господарювання, наявність між сторонами, господарських відносин, врегульованих ЦК України, ГК України, іншими актами господарського і цивільного законодавства і спору про право, що виникає з відповідних відносин, наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом, відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.
Відповідно до частини першої статті 173 ГК України зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію, тощо), або відмовиться від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку, є господарським зобов`язанням.
Згідно з статтею 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання, перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд, відповідно до нормативів норм, стандартів, порядків і правил. Виконавець - суб`єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальної послуги споживачу відповідно до умов договору. Споживач - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальні послуги.
Звертаючись до суду з цим позовом, КПТМ «Криворіжтепломережа» просило визнати укладеним з ОСОБА_1 , як споживачем, договір на постачання теплової енергії від 12 грудня 2019 року № 11804, оскільки останній відмовляється від його укладення.
Відповідно до частини першої статті 24 ЦК України людина як учасник цивільних відносин вважається фізичною особою. 
У статті 25 ЦК України передбачено, що здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. 
За правилами частин другої та четвертої цієї статті цивільна правоздатність фізичної особи виникає в момент її народження та припиняється в момент її смерті.
У статті 26 ЦК України вказано, що всі фізичні особи є рівними у здатності мати цивільні права та обов`язки. Фізична особа здатна мати усі майнові права, що встановлені цим Кодексом, іншим законом. Фізична особа здатна мати інші цивільні права, що не встановлені Конституцією України, цим Кодексом, іншим законом, якщо вони не суперечать закону та моральним засадам суспільства. Фізична особа здатна мати обов`язки як учасник цивільних відносин.
З аналізу вказаних вимог цивільного законодавства вбачається, що кожна фізична особа має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом (стаття 42 Конституції України). Це право закріплено й у статті 50 ЦК України, у якій передбачено, що право на здійснення підприємницької діяльності, яку не заборонено законом, має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. 
Тобто фізична особа, яка бажає реалізувати своє конституційне право на підприємницьку діяльність, після проходження відповідних реєстраційних та інших передбачених законодавством процедур за жодних умов не втрачає і не змінює свого статусу фізичної особи, якого вона набула з моменту народження, а лише набуває до нього нової ознаки - підприємця. При цьому правовий статус «фізична особа - підприємець» сам по собі не впливає на будь-які правомочності фізичної особи, зумовлені її цивільною право- і дієздатністю, та не обмежує їх.
Вказані правові висновки сформовані Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 03 липня 2019 року у справі № 916/1261/18 (провадження                                   № 12-37гс19).
Із договору на постачання енергії від 12 грудня 2019 року № 11804, який був досліджений судами попередніх інстанцій, вбачається, що його сторонами є КПТМ «Криворіжтепломережа» та фізична особа ОСОБА_1 .
Відповідно до пункту 4 зазначеного договору тариф на теплову енергію (на момент укладення договору) становить за 1 Гкал - 1 715,148 грн з ПДВ.
Разом з тим, Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, 10 грудня 2018 року прийнято постанову № 1715 «Про встановлення тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування, постачання для потреб бюджетних установ, релігійних організацій та інших споживачів (крім населення) КПТМ «Криворіжтепломережа» та внесення змін до деяких постанов НКРЕКП», якою установлено для КПТМ «Криворіжтепломережа» тарифи на теплову енергію, її виробництво, транспортування, постачання на рівні, зокрема для потреб інших споживачів (крім населення): тариф на теплову енергію - 1 429,29 грн/Гкал (без ПДВ) (у тому числі: паливна складова - 1 110,61 грн/Гкал; решта витрат, крім паливної складової - 318,68 грн/Гкал) за такими складовими: тариф на виробництво теплової енергії - 1325,49 грн/Гкал (без ПДВ) (у тому числі: паливна складова - 1110,61 грн/Гкал; решта витрат, крім паливної складової -   214,88 грн/Гкал); тариф на транспортування теплової енергії - 99,35 грн/Гкал (без ПДВ); тариф на постачання теплової енергії - 4,45 грн/Гкал (без ПДВ).
На підставі вказаної постанови КПТМ «Криворіжтепломережа» встановило                            з 01 січня 2019 року тариф для інших споживачів на теплову енергію (з ПДВ) грн/Гкал в розмірі 1 715,15 грн.
Тобто, встановлений у договорі тариф був встановлений для інших споживачів (крім населення).
Крім того, як встановлено апеляційним судом, ФОП  ОСОБА_1 з 29 серпня                           2001 року перебуває на обліку у Головному управлінні ДПС у Дніпропетровській області, Криворізька північна ДПІ (Покровський р-н, місто Кривий Ріг); основний вид діяльності: 23.69 Виробництво інших виробів із бетону, гіпсу та цементу, що підтверджується інформацією з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.
Отже, у справі, що переглядається, характер правовідносин, які виникли між сторонами договору свідчить про його спрямованість на здійснення сторонами підприємницької діяльності, а позовні вимоги стосуються прав та інтересів відповідача саме як учасника господарських відносин - фізичної особи-підприємця.
Оскільки юрисдикційність спору залежить від характеру спірних правовідносин, правового статусу суб`єкта звернення та предмета позовних вимог, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку, що даний спір повинен розглядатися в порядку господарського судочинства.
Тобто, суд апеляційної інстанції правильно визначився з юрисдикцією спору. 
Доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 904/10132/17, від 09 квітня 2019 року у справі № 910/19687/17, від 14 березня 2018 року у справі                    № 2-7615/10, від 05 червня 2018 року у справі № 522/7909/16-ц, від 08 травня                 2018 року у справі № 757/45133/15-ц, та у постанові Верховного Суду від 15 вересня 2021 року у справі № 210/542/20, суд касаційної інстанції відхиляє з таких підстав.
Згідно з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові                              від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20), … [на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими].
Таку подібність суд касаційної інстанції визначає з урахуванням обставин кожної конкретної справи. Це врахування необхідно розуміти як оцінку подібності насамперед змісту спірних правовідносин (обставин, пов`язаних із правами й обов`язками сторін спору, регламентованими нормами права чи умовами договорів), а за необхідності, зумовленої специфікою правового регулювання цих відносин, - також їх суб`єктів (видової належності сторін спору) й об`єктів (матеріальних або нематеріальних благ, щодо яких сторони вступили у відповідні відносини).
Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд повинен визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність необхідно також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.
Отже, висновки, сформульовані у постановах, на які посилається заявник у касаційній скарзі, є нерелевантними.
Інші доводи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження суду.
Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ (рішення у справі «Пономарьов проти України») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.
Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків суду апеляційної інстанції. 
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувану постанову апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.
 
Щодо судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу Комунального підприємства теплових мереж «Криворіжтепломережа» залишити без задоволення.
Постанову Дніпровського апеляційного суду від 24 травня 2023 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                 І. В. Литвиненко
 
                                                                                                            А. І. Грушицький
 
                                                                                                                Є. В. Петров