ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22 січня 2024 року
м. Київ
справа № 713/2348/22
провадження № 51-5027 км 23
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                                                                  ОСОБА_1 ,
суддів                                                                                               ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
за участю:
секретаря судового засідання                                                 ОСОБА_4 ,
прокурора                                                                                       ОСОБА_5 ,
потерпілого (у режимі відеоконференції)                             ОСОБА_6 ,
представника потерпілого (у режимі відеоконференції) ОСОБА_7 ,
захисника (у режимі відеоконференції)                                ОСОБА_8 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_9 на вирок Чернівецького апеляційного суду від 21 липня 2023 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12022263060000139 від 13 серпня 2022року, за обвинуваченням
ОСОБА_9 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Брусниця Вижницького району Чернівецької області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 Кримінального кодексу України (далі - КК України).
Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Кіцманського районного суду Чернівецької області від 19 травня2023 року ОСОБА_9 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, та призначено йому покарання у виді штрафу в розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1700 грн.
Цивільний позов потерпілого   ОСОБА_10 задоволено частково.
Стягнуто з  ОСОБА_9  на користь  ОСОБА_10 завдану внаслідок вчинення кримінального правопорушеннямайнову шкоду в розмірі 21789,21грн та моральну шкоду в розмірі 5000 грн.
За встановлених судом фактичних обставин, які детально викладено у вироку,12 серпня 2022 року приблизно о 21 год. 30 хв. ОСОБА_9 перебував біля «Будинку культури» у с. Зеленів Вижницького району Чернівецької області, де в ході словесного конфлікту на ґрунті побутових відносин умисно наніс ОСОБА_6 не менше дев`яти ударів кулаками в область голови та ногами по тулубу, чим спричинив останньому легкі тілесні ушкодження, що призвели до короткочасного розладу здоров`я, у вигляді синців навколо лівого ока, в лобній ділянці справа, в ділянці вушної раковини зліва, в потиличній ділянці зліва, в тім`яній ділянці справа, по середньо-ключичній лінії справа на рівні 3-4 ребра; садна в скроневій ділянці зліва, в ділянці куприка; краєвий перелом коронки 11, 12, 21, 32 зубів та рухомість 11, 12, 21 зубів 1-го ступеня; синець на спинці носа по центру; перелом спинки та бічних стінок кісток носу.
Чернівецький апеляційний суд вироком від 21 липня 2023 року апеляційну скаргу потерпілого  ОСОБА_6 задовольнив, вирок Кіцманського районного суду Чернівецької області від 19 травня 2023 року скасував, ухвалив новий вирок, яким ОСОБА_9 призначив покарання у виді арештуна строк 6 місяців, цивільний позов у частині відшкодування моральної шкодизадовольнив, стягнув з   ОСОБА_9 на користь   ОСОБА_6 моральну шкоду в розмірі 50 000 грн.
В іншій частині вирок суду першої інстанції залишив без змін.
Вимоги й доводи особи, яка подала касаційну скаргу
У поданій касаційній скарзі засуджений  ОСОБА_9 , посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого, а також на порушення норм матеріального і процесуального права в частині вирішення цивільного позову в кримінальному провадженні, просить змінити вирок апеляційного суду і призначити йому покарання у виді штрафу та зменшити розмір відшкодування потерпілому моральної шкоди.
Обґрунтовуючи доводи, викладені ним в касаційній скарзі, зазначає, що апеляційний суд:
- не звернув увагу, що штраф призначений судом першої інстанції він сплатив у повному обсязі, частково відшкодував заподіяну шкоду потерпілому, визнав вину, сприяв досудовому розслідуванню, має вагітну дружину, на його утриманні перебуває неповнолітня дитина, а також той факт, що останній здійснює догляд за своєю бабусею; 
- не врахував, що його дії вірно кваліфіковані за ч. 2 ст. 125 КК України, а визначене місцевим судом покарання за санкцією цієї статті не є м`яким, оскільки штраф призначений у максимальній його межі;
- на порушення ст. 404 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України) вийшов за межі апеляційної скарги потерпілого, погіршив його становище та призначив більш суворе покарання;
- задовольнив цивільний позов потерпілого у частині моральної шкоди, який не ґрунтувався на доказах, які б підтверджували розмір заподіяної останньому моральної шкоди;
- вирок апеляційного суду є невмотивованим і не відповідає вимогам статей 370, 420 КПК України. 
У запереченнях на касаційну скаргу прокурор ОСОБА_11  зазначає про необґрунтованість доводів засудженого та просить залишити скаргу без задоволення.
Позиції учасників судового провадження
Захисник касаційну скаргу підтримав та просив її задовольнити.
Потерпілий та його представник просили касаційну скаргу залишити без задоволення, а вирок апеляційного суду - без зміни.
Прокурор вважав касаційну скаргу необґрунтованою, а вирок суду апеляційної інстанції законним та достатньою мірою вмотивованим.
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи, наведені в касаційній скарзі, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла таких висновків.
Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.
Зі змісту поданої касаційної скарги убачається, що засуджений фактично порушує питання про недотримання судом апеляційної інстанцій визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).
Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й  достатності обраного покарання тощо.
Підставами для судового розсуду в ході призначення покарання є: кримінально-правові відносно визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважувальні норми, у яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, під час врахування пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК України), визначення «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду й розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, котра вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину та його суб`єкта.
Статтею 50 КК України передбачено, що покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.
Згідно зі статтею 65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.
Виходячи з указаної мети і принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню.
За правилами ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом (хоча й у межах відповідної санкції статті), видом та розміром покарання й тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, з урахуванням обставин, які підлягають доказуванню, зокрема тих, що мають братися до уваги під час призначення покарання.
Як убачається з оскаржуваного рішення, кваліфікація дій ОСОБА_9 апеляційним судом не змінювалася.
Разом з тим, суд апеляційної інстанції, не погоджуючись з рішенням місцевого суду, зазначив, що хоча цей суд при призначенні  ОСОБА_9 покарання врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, а також те, що обвинувачений в силу ст. 89 КК України не судимий, одружений, має на утриманні одну малолітню дитину, позитивно характеризується за місцем проживання, проте призначив йому найбільш м`який вид покарання, передбачений санкцією ч. 2 ст. 125 КК України.
Водночас, скасовуючи вирок місцевого суду в частині призначеного покарання й ухвалюючи свій вирок, суд апеляційної інстанції також врахував те, що обвинувачений вину у скоєному визнав частково, завданої шкоди потерпілому не відшкодував, офіційно не працевлаштований, постійного джерела доходу немає, доказів на спростування цього під час апеляційного перегляду не надав, у зв`язку з чим дійшов обґрунтованого висновку, що рішення місцевого суду щодо призначення покарання у виді штрафу є передчасним, тому до ОСОБА_9  слід застосувати покарання у виді арешту на строк 6 місяців, яке буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів.
При цьому, як убачається з матеріалів провадження, 12 червня 2023 року засуджений сплатив призначений вироком суду першої інстанції від 19 травня 2023 року суму штрафу, однак на момент її сплати цей вирок ще не набрав законної сили та в подальшому був скасований апеляційним судом.
Разом з тим, варто зауважити, що відповідно до Наказу Міністерства фінансів України від 03 вересня 2013 року № 787 повернення помилково або надміру зарахованих до бюджету коштів здійснюється за поданням органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, на підставі заяви платника, поданої до органу Державної казначейської служби України за місцем зарахування такого платежу. Отже  ОСОБА_9 не позбавлений можливості звернутися до територіального органу Казначейства з відповідною заявою.
Крім того, всупереч доводам сторони захисту, апеляційний суд не порушив вимоги ст. 404 КПК України та відповідно не вийшов за межі апеляційної скарги потерпілого  ОСОБА_6 , оскільки останній у своїй скарзі поряд з іншими доводами також порушував питання про призначення ОСОБА_9 більш суворого виду покарання.
Разом з тим, той факт, що засуджений частково відшкодував заподіяну  ОСОБА_6 шкоду, має вагітну дружину та здійснює догляду за власною бабусею, на думку Суду, не впливає на призначене йому покарання та не свідчить про істотну диспропорцію між визначеним апеляційним судом покаранням, вчиненим кримінальним проступком та даними про особу засудженого.
Враховуючи викладене, Верховний Суд вважає, що призначене  ОСОБА_9 покарання ґрунтується на положеннях статей 50 і 65 КК України, не порушує загальних засад його призначення, встановлених КК України, і відповідає принципам законності, індивідуалізації та справедливості, є необхідним для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових злочинів, не виходить за межі дискреційних повноважень суду щодо призначення покарання. Тобто Суд не вбачає підстав уважати це покарання явно несправедливим через суворість.
Щодо вирішення цивільного позову
Так, приписами ч. 2 ст. 127 КПК України передбачено, що шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.
Відповідно до ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.
Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими КПК України. Якщо процесуальні правовідносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.
Положеннями ст. 23 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права. Моральна шкода полягає, між іншим, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.
Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала через протиправну поведінку щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, установлених ч. 2 цієї статті.
При цьому розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається судом залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд має навести в рішенні відповідні мотиви.
Таким чином, законодавець визначив загальні критерії щодо меж судової дискреції у вирішенні питання про розмір грошового відшкодування моральної шкоди. Тобто визначення розміру такого відшкодування становить предмет оціночної діяльності суду.
Водночас доводи засудженого про необґрунтованість визначеного розміру відшкодування потерпілому моральної шкоди, на думку колегії суддів Верховного Суду, не є переконливими.
Як убачається з оскаржуваного судового рішення, апеляційний суд, не погоджуючись з висновками суду першої інстанції в частині відшкодування ОСОБА_6 моральної шкоди, дійшов до переконання, що оцінений місцевим судомрозмір моральної шкоди у сумі 5 000 грн не відповідає засадам розумності і справедливості та не може в повній мірі компенсувати потерпілому заподіяні моральні страждання.
Разом з тим, обґрунтовуючи вказане рішення, цей суд врахував, що ОСОБА_9 своїми винними умисними діями завдав шкоду здоров`ю потерпілому ОСОБА_6 , який отримав тілесні ушкодження, встановлені судово-медичною експертизою, тривалий час лікувався, а також поніс фізичні страждання, змушений був оперуватися, для фізичного відновлення докладав значних зусиль, змінив свій життєвий устрій, терпів незручності та не міг реалізувати свої раніше заплановані справи.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції дійшов слушного висновку, що цивільний позов слід задовольнити повністю і збільшити розмір стягнення моральної шкоди на користь ОСОБА_6 до 50 000 грн.
Вирок апеляційного суду є законним й обґрунтованим, належним чином вмотивованим, і в повній мірі відповідає приписам статей 370 та 419 КПК України.
Оскільки закон України про кримінальну відповідальність застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не допущено, а призначене покарання відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого, касаційну скаргу засудженого слід залишити без задоволення, а оскаржене судове рішення - без зміни.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Суд
ухвалив:
Вирок Чернівецького апеляційного суду від 21 липня 2023 року стосовно ОСОБА_9 залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого - без задоволення.
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1                                      ОСОБА_2                                 ОСОБА_3