Справа № 466/5072/21                                Головуючий у 1 інстанції: Федорова О.Ф. 
Провадження № 22-ц/811/3021/23                        Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

14 березня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі: 
головуючого судді: Савуляка Р.В.,
суддів: Мікуш Ю.Р., Приколоти Т.І.,
секретаря: Салати Я.І.,
з участю: ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 – ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 08 серпня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,- 

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2021 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.
Позовні вимоги обґрунтовував тим, що 03 квітня 2012 року він  позичив ОСОБА_2 2500,0 Євро у позику свої особисті грошові кошти. Оригінал написаної відповідачем розписки і надалі знаходиться у нього.
Відповідно до розписки від 23 березня 2015 року з метою покращення фінансового становища ОСОБА_2 та поверненням попередньо позичених коштів, сторонами погоджено повторну позику у розмірі 2 500 доларів США.
Надалі, пояснюючи важку ситуацію в бізнесі, 11 липня 2016 року ОСОБА_2 надав іншу розписку про розтермінування повернення грошових коштів (2500 доларів США) - шляхом їх поетапної виплати протягом липня-грудня поточного календарного року по 500 доларів США щомісячно.
Відповідно до розписки від 04 листопада 2016 року, не бажаючи вступати в конфлікт з відповідачем, враховуючи перспективу повернення попередніх позик, позивачем було надано ОСОБА_2 додаткову позику в розмірі 1000 доларів США.
ОСОБА_2 взяті на себе зобов`язання не виконав. Лише при зустрічі 26 вересня 2020 року відповідач повернув позивачу 100 доларів США і запевнив про повернення заборгованості, що підтверджується розпискою.
Позивач вважав, що 26 вересня 2020 року починається строк позовної давності до його вимог, оскільки відповідач повернув йому 100 доларів США і запевнив про повернення всієї заборгованості.
З врахуванням зазначених обставнин просив стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму основного боргу у розмірі 107 242, 43 гривень, суму за прострочення виконання зобов`язання у розмірі 224 704, 27 грн., що складається із інфляційних нарахувань, 3% річних, та 10 (десять) відсотків річних за розпискою 04 листопада 2016року, а всього разом: 331 946,70 грн. (триста тридцять одна тисяча дев`ятсот сорок шість грн., 70 коп.).
Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 08 серпня 2023 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 – відмовлено.
Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 .
В апеляційній скарзі посилається на те, що судом першої інстанції залишено поза увагою той факт, що 26 вересня 2020 року, коли ОСОБА_2 повернув йому в рахунок погашення боргу 100 доларів США, він ще одночасно написав йому нову розписку із новими умовами боргового зобов`язання, а саме про те, що наступних 500 доларів США можуть бути віддані при умові повернення йому розписки.
Зазначене свідчить, що між ним та ОСОБА_2 було укладено новий правочин щодо заборгованості, яка виникла раніше і тому саме з часу виникнення останнього правочину – 26 вересня 2020 року слід рахувати позовну давність, що відповідає правові позиції Верховного Суду висловленої у постанові від 09 листопада 2018 року у справі №911/3685/17.
Звертає увагу на те, що повернення 100 доларів США в рахунок погашення боргу одночасно підтверджує не лише визнання та часткову сплату боргу але й об`єднує всю заборгованість ОСОБА_2 перед ним за всіма правочинами, які здійснювались між ними, через укладення нового письмового правочину від 26 вересня 2020 року стосовно всього загального боргу, який згадується в позові, тому строк позовної давності не порушено.
Вказує на те, що розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.
Особа, яка має боргову розписку, в якій немає даних про позикодавця, вважається позикодавцем при відсутності належних і допустимих доказів, визначених частиною другою статті 76 ЦПК України, що спростовують зміст боргового документа, або є докази неправомірного заволодіння такою розпискою особою, яка нею володіє. 
Зазначене узгоджується зі змістом статті 545 ЦК України та Постановою Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі №128/891/20-ц.
Просить рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 08 серпня 2023 року скасувати та ухвалити новее рішення про задоволення позову в повному обсязі.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 на підтримання апеляційної скарги, представника ОСОБА_2 – ОСОБА_3 на її заперечення, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення із наступних підстав.
Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 за розписками від 03 квітня 2012 року на суму 2500 євро та від 04 листопада 2016 року на 1000 доларів за безпідставністю вимог суд першої інстанції дійшов висновку, що у вказаних розписках відсутнє прізвище ОСОБА_1 як позикодавця. Також суд виснував про пропуск позовної давності за цими розписками (від 03 квітня 2012р. та від 04 листопада 2014р.) як і за розпискою від 23 березня 2015 року.
З таким висновком суду погодитись не можна із наступних підстав.
Як встановлено з матеріалів справи,  03 квітня 2012 року ОСОБА_2  позичив в  ОСОБА_4   2500,0 Євро і зобов`язувався повернути кошти до 03 квітня 2012 року (а.с. - 6).
23 березня 2015 року ОСОБА_2 позичив в ОСОБА_4 2500 доларів США і зобов`язувався повернути кошти у травні 2015 року (а.с. - 7).
11 липня 2016 року ОСОБА_2 видав ОСОБА_4 розписку у якій зобов`язувався розрахуватися по кредиту 2500 доларів США у період липень-грудень 2016 року, по 500 доларів щомісячно (а.с. - 8).
04 листопада 2016 року ОСОБА_2 позичив в ОСОБА_4 1000 доларів США і зобов`язувався повернути кошти через шість місяців (а.с. - 9).
26 вересня 2020 року ОСОБА_2 повернув ОСОБА_1 100 доларів США і зобов`язався повернути наступних 500 доларів США при умові, що ОСОБА_4 поверне йому раніше дані йому розписки (а.с.10).
Як встановлено в суді апеляційної інстанції, всі розписки про позику грошових коштів писав сам ОСОБА_2 і останній також самостійно визначав строки повернення кредиту.
Із змісту розписок не вбачається, що сторонами було погоджено строки повернення грошових коштів.
У період з 2012 року по 2020 роки ОСОБА_2 постійно обіцяв ОСОБА_4 , що поверне позичені кошти, а 26 вересня 2020 року повернув останньому 100 доларів США і зобов`язувався повернути наступних 500 доларів США при умові, що ОСОБА_4 поверне йому раніше дані йому розписки (а.с. - 10).
Оскільки відповідач ОСОБА_2 свої зобов`язання за договорами позики не виконав, коштів не повертав, і ОСОБА_1 не погоджувалися в розписках строки повернення грошових коштів, то останній 12 травня 2021 року звернувся з претензією про повернення всієї суми позики: 2500 євро та 3500 доларів США, (за мінусом ста доларів США повернутих 26 вересня 2020 року) до 01 червня 2021 року (а.с. - 11).
ОСОБА_2 залишив поза увагою претензію від 12 травня 2021 року, після чого ОСОБА_1 , 03 червня 2021 року, звернувся з позовом до суду про захист своїх прав.
Таким чином, позивачем не пропущено строк позовної давності, і такий почав спливати з моменту надіслання претензії ОСОБА_2 - з 12 травня 2021 року про повернення всієї суми заборгованих коштів.
З позовом до суду позивач звернувся 03 червня 2021 року.
Також заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що 26 вересня 2020 року ОСОБА_2 повернуто ОСОБА_1 100 доларів США, з одночасною розпискою про повернення наступних 500 доларів, що свідчить не лише про визнання та часткову сплату боргу, але й об`єднає всю заборгованість ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 за всіма правочинами.
В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 надано для огляду оригінали розписок від 03 квітня 2012 року, від 23 березня 2015 року, від 04 листопада 2016 року, від 26 вересня 2020 року які склав одноособово ОСОБА_2 і передав ОСОБА_1 . 
Даних про неправомірне заволодіння ОСОБА_1 розписок від 03 квітня 2021 року та від 04 листопада 2016 року не має, за таких обставин необґрунтованим є висновок суду першої інстанції про недоведеність факту позики за цими розписками.
Зазначених обставин не врахував суд першої інстанції, та дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , щодо стягнення заборгованості за розписками.
Згідно ст.509 ЦПК України, зобов`язання є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обв`язку.
Згідно ст.525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.
У визначений претензією строк  ОСОБА_2  позичених коштів в сумі 2500 євро та 3400 доларів США не повернув, тому вказану суму слід стягнути з нього на користь ОСОБА_1  в сумі еквівалентній до гривні на час розгулу справи, що становить 237 924,27 гривень, згідно позовних вимог. (2500 Євро х 42,4183 =106 045,75); (3400 доларів США х 38,7878 = 131 878,52); 106 045,75 +131 878,53 = 237 924,27 гривень.
Колегія суддів звертає увагу й на  недобросовісну поведінку відповідача, а принцип добросовісності є загальною засадою цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Відповідач з 2012 по 2020 роки користується коштами які йому надав ОСОБА_1 , навіть після пред`явлення претензії і позовної заяви позики не повернув, хоча у своїх поясненнях у відділку поліції від 26 червня 2020 року (а.с.153-155) не заперечував наявність боргових зобов`язань перед ним та необхідність повернення коштів, що по суті є зловживанням правом (статті 3, 13, 16 ЦК України), оскільки одночасно з цим відповідач зазначає, що: а) позику не отримував, б) договірних відносин між сторонами не існує, в) позивач пропустив строк позовної давності. 
У той же час, із наявної у матеріалах справи медичної документації встановлено, що позивач ОСОБА_1 є людиною з інвалідністю, неодноразово звертався в лікарню з приводу лікування після перенесеного гострого інфаркту міокарда (а.с.139-140), і на даний час у нього немає коштів на лікування.
Що стосується вимог ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 коштів за прострочення виконання зобов`язань, то такі не можуть бути задоволеними, оскільки в розписках сторонами не погоджено розмір відсотків за користування коштами, а інфляційні нарахування за користування іноземною валютою чинним законодавством не передбачені.
За вказаних обставин, апеляційна скарга підлягає до задоволення частково, рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 08 серпня 2023 року – скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1 . 
Керуючись ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, ст.ст. 381, 382, 384, 389 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 08 серпня 2023 року скасувати та ухвалити нове рішення.
Позов ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 237 925 гривень 27 копійок заборгованості.
В решті вимог – відмовити.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повний текст постанови складено 25 березня 2024 року.

Головуючий:                                                                Савуляк Р.В.

Судді:                                                                        Мікуш Ю.Р.

       Приколота Т.І.