ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 539/3570/22  Номер провадження 22-ц/814/1000/24	Головуючий у 1-й інстанції Бєссонова Т.Д.  Доповідач ап. інст. Прядкіна О. В.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2024 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: 
головуючої судді Прядкіної О.В., 
суддів: Бутенко С.Б., Обідіної О.І., 
секретаря: Ракович Д.Г.,
за участі: представників- адвокатів: позивача – Чабаненка В.О., відповідача – ОСОБА_1 ,
розглянувши в режимі відеоконференції  в м.Полтаві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики
за апеляційною скаргою адвоката Антіховича Володимира Володимировича в інтересах ОСОБА_3 
на рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 04 жовтня 2023 року, прийнятого під головуванням судді Бєссонової Т.Д. в м.Лубни,- 

в с т а н о в и в :
У грудні 2022 року ОСОБА_2 звернувся до районного суду з даним позовом. Зазначав, що 05.08.2018 року ОСОБА_3 отримав у нього в борг позику в сумі 30 000 доларів США строком на 7 місяців. Суму позики зобов`язувався повернути до 05.03.2019 року. На підтвердження виникнення зобов`язання по договору позики відповідачем надана розписка.
Однак, до вказаної дати борг не повернув та в борговій розписці 05.03.2019 року власноручно написав зобов`язання повернути кошти до 05.11.2019 року, яких знову не дотримався.
12.12.2019 року відповідач написав розписку, що борг зобов`язується повертати по 500 доларів США щомісяця.
23.06.2022 року позивач направив ОСОБА_3 поштою вимогу-претензію, але відправлення повернулося не врученим.
Грошові кошти відповідачем не повернуті, у зв`язку з чим позивач прохав суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договором позики в розмірі 30000 доларів США, що еквівалентно 1097100 грн. та судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5904,80 грн. та судовий збір -10971 грн..
Рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 04 жовтня 2023 року позов ОСОБА_2 задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 05 серпня 2018 року в розмірі 30000 (тридцять тисяч) доларів США, що еквівалентно 1097100 (один мільйон дев`яносто сім тисяч сто) грн. 00 коп.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 10971 (десять тисяч дев`ятсот сімдесят одна) грн. 00 коп..
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3507 (три тисячі п`ятсот сім) грн. 00 коп.
Рішення суду мотивовано доведеністю позовних вимог, виходячи з наявності у позивача оригіналу боргової розписки.

Рішення оскаржив адвокат Антіхович В.В. в інтересах ОСОБА_3 , в апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити.
Вважає, що судом першої інстанції не взято до уваги, що розписка, як доказ існування заборгованості у відповідача перед позивачем, складена ОСОБА_3 про те що, він взяв у борг грошові кошти у ОСОБА_4 , натомість позивачем у справі є ОСОБА_2 . 

У відзиві ОСОБА_2 посилаючись на правильність вирішення справи судом першої інстанції, просить в задоволенні апеляційної скарги адвоката Антіховича В.В., який діє в інтересах  ОСОБА_3 , відмовити, а рішення районного суду залишити без змін. 
Вказує, що наявність розписки відповідача підтверджує як факт укладання договору та його зміст, так і факт отримання боржником коштів. 
Зазначає, що невідповідність його імені по паспорту та вказаному у розписці викликана тим, що його всі називають « ОСОБА_5 », в тому числі і ОСОБА_3 , який в розписці написав його ім`я як ОСОБА_6 .

Перевіривши справу в межах заявлених вимог і апеляційного оскарження, колегія суддів приходить до висновку про залишення без задоволення апеляційної скарги з таких підстав:
З матеріалів справи вбачається, що відповідно до розписки від 05.08.2018 року ОСОБА_3 взяв в борг у ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 30 000 доларів США та зобов`язався повернути до 05.03.2019 року.
В даній розписці зазначив, що станом на 05.03.2019 року сума боргу ОСОБА_3 перед позивачем складає 30000 доларів США, які він зобов`язується повернути до 05.11.2019 року.
Обґрунтовуючи позовні вимоги ОСОБА_2 , зазначав, що станом на момент подачі позову грошове зобов`язання перед ним не виконано, оскільки оригінал розписки, який підтверджує наявність боргу знаходиться у нього.
Районний суд, задовольняючи позовні вимоги, рішення мотивував тим, що відповідач взяті на себе зобов`язання за договором позики від 05.08.2018 року не виконав, внаслідок чого утворилась заборгованість, що підтверджується наданими позивачем доказами.
Колегія суддів погоджується з вказаним висновком.
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів(суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.
Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.
За своїми правовими характеристиками договір позики є реальною, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана в оригіналі розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.
Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17. 
У справі, що переглядається, судом вірно встановлено, що між сторонами існують правовідносини за договором позики.
Заперечуючи даиий правочин, ОСОБА_3 вказував на те, що ім`я кредитора, що вказано в розписці, не співпадає із іменем позивача. 
Проте, районний суд обгрунтовано зазначив, що той факт, що оригінал вказаної розписки знаходиться у позивача є підтвердженням того, що саме у нього відповідач ОСОБА_3 взяв у борг кошти, про що склав відповідну розписку.
Дані обставини в порядку, встановленому ст.ст. 12,81 ЦПК України, ОСОБА_3 не спростовані.

Між тим, статтею 204 ЦК України визначено принцип презумпції правомірності правочину - правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Зважаючи на дану норму закону, відповідач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що ним не укладався договір позики з позивачем, а також того факту, що боргові зобов`язання ОСОБА_3 виникли перед іншою особою, а тому вказівка в апеляційній скарзі на те, що районний суд здійснив заміну сторони Договору на підставі пояснень позивача, не узгоджується з матеріалами справи.

Не підтверджений також будь-якими доказами довід апеляційної скарги про те, що відповідач однозначно заперечив факт як отримання коштів у борг, так і факт складання вказаної розписки ( а.с.6). 
Призначена судом за клопотанням представника відповідача судово-почеркознавча експертиза не виконана у зв`язку з не сплатою рахунку вартості робіт по проведенню експертизи (а.с.50,65-68).
Таким чином, договір позики у даній справі відноситься до оспорюваних правочинів.
 При цьому Верховний Суд неодноразово наголошував, що при вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, якими передбачено, зокрема, право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права.
Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією зі сторін правочину або іншою заінтересованою особою до іншої сторони чи сторін правочину; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення того, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину та має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, у чому полягає його порушення, і в залежності від цього у який ефективний спосіб порушене право може бути захищено.
Однак,  ОСОБА_3 , заперечуючи укладний 05.08.2018 року договір позики, не звертався до суду з відповідними заявами про його недійсність чи неукладеність та не спростовував його правомірність.

Не заслуговують на увагу також твердження апеляційної скарги про те, що борг відповідачем сплачено, адже за змістом розписки від 05.08.2018 року всі інші боргові зобов`язання перед ОСОБА_4 станом на 04 серпня 2018 року було виконано, грошові кошти повернуто, проте в борг відповідач взяв грошові кошти – 5 серпня 2018 року, коли між сторонами був укладений даний спірний правочин.
Інші доводи апеляційної скарги висновків районного суду не спростовують.
Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Отже, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає фактичним обставинам справи, ґрунтується на наявних у справі доказах, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст. 367, 374,375, 381, 384 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Антіховича Володимира Володимировича в інтересах ОСОБА_3 залишити без задоволення.
Рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 04 жовтня 2023 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 23.01.2024 року.

Головуюча суддя                                                                 О.В. Прядкіна
Судді:                                                                                 С.Б. Бутенко
                                                                                                                       О.І. Обідіна