ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22 листопада 2023 року
м. Київ
справа №643/6253/14-ц
провадження № 61-11687св22
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Карпенко С. О. (судді-доповідача), 
суддів: Грушицького А. І., Ігнатенка В. М., Литвиненко І. В., Петрова Є. В.
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
особа, яка подавала апеляційну скаргу, - ОСОБА_3 ,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 , в інтересах якої діє адвокат Задерей Олександр Віталійович, на ухвалу Полтавського апеляційного суду від 17 жовтня 2022 року, постановлену колегією у складі суддів: Обідіної О. І., Бутенко С. Б., Прядкіної О. В., і касаційну скаргу ОСОБА_3 , в інтересах якої діє адвокат Задерей Олександр Віталійович, на ухвалу Московського районного суду м. Харкова 
від 9 грудня 2020 року, постановлену у складі судді Майстренка О. М., та постанову Полтавського апеляційного суду від 21 листопада 2022 року, прийняту колегією у складі суддів Обідіної О. І., Бутенко С. Б., Прядкіної О. В.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст вимог заяви про перегляд заочного рішення 
У травні 2014 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.
Заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 15 липня 2014 року позов задоволено. Розірвано шлюб, укладений ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , зареєстрований 15 грудня 1962 року у виконавчому комітеті Нової селищної ради депутатів трудящих Московської області, актовий запис № 97.
У грудні 2019 року ОСОБА_2 подала заяву про перегляд заочного рішення Московського районного суду м. Харкова від 15 липня 2014 року.
В обґрунтування заяви вказувала, що зазначене заочне рішення ухвалено за її відсутності; суд першої інстанції не повідомив її про розгляд справи. Вважала, що ОСОБА_1 не складав позов про розірвання шлюбу, а подання цього позову ініціювали невідомі особи для усунення її від спадкування майна ОСОБА_1 . Крім того, в заочному рішенні неправильно зазначено її прізвище - « ОСОБА_1 », замість « ОСОБА_1 ».
Також зазначала, що заочне рішення Московського районного суду м. Харкова 
від 15 липня 2014 року отримала 2 грудня 2019 року.
За таких обставин просила поновити строк на подання заяви про перегляд заочного рішення, скасувати заочне рішення Московського районного суду м. Харкова 
від 15 липня 2014 року та призначити справу до розгляду у загальному порядку.
Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття
Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 30 березня 2020 року заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 15 липня 2014 року про розірвання шлюбу скасовано та призначено справу до розгляду.
Скасовуючи заочне рішення, суд першої інстанції виходив з того, що це рішення ухвалено за відсутності відповідача, яка не з`явилася у судове засідання з поважних причин.
Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 9 грудня 2020 року закрито провадження у справі.
Постановляючи ухвалу від 9 грудня 2020 року, суд першої інстанції зазначив, що позивач ОСОБА_1 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , а спірні правовідносини не допускають правонаступництва.
Не погоджуючись з ухвалами Московського районного суду м. Харкова 
від 30 березня 2020 року та від 9 грудня 2020 року, особа, яка не брала участі 
у справі, - ОСОБА_3 , в інтересах якої діяв адвокат Задерей О. В., оскаржила їх в апеляційному порядку.
Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 17 жовтня 2022 року апеляційну скаргу адвоката Задерея О. В., який діє в інтересах ОСОБА_3 в частині оскарження ухвали Московського районного суду м. Харкова від 30 березня 
2020 року про скасування заочного рішення повернено заявнику.
Постановляючи ухвалу від 17 жовтня 2017 року, суд апеляційної інстанції зазначив, що нормами цивільного процесуального законодавства не передбачено право на апеляційне оскарження окремо від рішення суду ухвали про скасування заочного рішення, тому дійшов висновку про повернення апеляційної скарги 
адвоката Задерея О. В., який діє в інтересах ОСОБА_3 , в частині оскарження ухвали Московського районного суду м. Харкова від 30 березня 2020 року про скасування заочного рішення, яка не підлягає оскарженню окремо від рішення суду.
Постановою Полтавського апеляційного суду від 21 листопада 2022 року апеляційну скаргу адвоката Задерея О. В., який діє в інтересах ОСОБА_3 , залишено без задоволення, а ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 9 грудня 
2020 року про закриття провадження у справі - без змін.
Приймаючи оскаржувану постанову, апеляційний суд зазначив про те, що питання закриття провадження у справі внаслідок смерті позивача вирішено судом першої інстанції з додержанням норм матеріального та процесуального права, оскільки спір у цій справі виник у шлюбних правовідносинах, які безпосередньо пов`язані з особами чоловіка та дружини як подружжя, а відтак не допускають правонаступництва.
Такого всиновку суд апеляційної інстанції дійшов з урахуванням висновку Верховного Суду, викладеного у постановах від 10 січня 2019 року у справі № 709/3035/15-ц (провадження № 61-32541св18) та від 3 лютого 2021 року у справі № 243/5923/15-ц (провадження № 61-9840св20).
Короткий зміст вимог касаційних скарг та узагальнені доводи особи, яка їх подала
У листопаді 2022 року представник ОСОБА_3 - адвокат Задерей О. В. звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права, просить скасувати ухвалу Полтавського апеляційного суду від 17 жовтня 2022 року і направити справу на новий розгляд для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження.
Касаційна скарга на ухвалу апеляційного суду від 17 жовтня 2022 року мотивована неврахуванням судом апеляційної інстанції того, що ухвала місцевого суду про скасування заочного рішення може бути оскаржена в апеляційному порядку разом з остаточним рішенням, яким у даній справі є ухвала про закриття провадження у справі. На думку заявника, апеляційний суд, за відсутності правових підстав та всупереч послідовності процесуальних дій, визначених ЦПК України, повернув апеляційну скаргу на ухвалу суду першої інстанції, заперечення на яку в порядку частини другої статті 353 ЦПК України включено до апеляційної скарги на остаточне рішення у справі - ухвалу про закриття провадження у справі.
В січні 2023 року представник ОСОБА_3 - адвокат Задерей О. В. звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення процесуального права, просить скасувати ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 9 грудня 2020 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 21 листопада 2022 року і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції зі стадії розгляду заяви про перегляд заочного рішення.
Касаційна скарга на ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 9 грудня 2020 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 21 листопада 2022 року мотивована неврахуванням судами попередніх інстанцій висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 24 лютого 2021 року у справі № 1306/8251/2012 (провадження № 61-14203св20), в якій зазначено, що спір між сторонами виник з приводу особистих немайнових відносин, і поновлення реєстрації шлюбу без наміру й можливості відновлення сімейних відносин не ґрунтується на нормах СК України, оскільки поновити шлюб з особою, яка померла, неможливо. Апеляційний суд не врахував, що скасування рішення суду через значний проміжок часу (через вісім років) й після смерті сторони у спорі, що не допускає правонаступництво, без наміру відновлення сімейних відносин в силу смерті однієї із сторін, дестабілізує приватні відносини.
Відзив на касаційні скарги не надходив.
Провадження у суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 15 грудня 2022 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою адвоката Задерея О. В., який діє в інтересах ОСОБА_3 , на ухвалу Полтавського апеляційного суду від 17 жовтня 2022 року, і ухвалою цього ж суду від 10 січня 2023 року відкрито касаційне провадження за його ж касаційною скаргою на ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 9 грудня 2020 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 21 листопада 2022 року.
Підставою відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою на ухвалу Полтавського апеляційного суду від 17 жовтня 2022 року були доводи заявника про порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права щодо повернення апеляційної скарги в частині оскарження ухвали Московського районного суду 
м. Харкова від 30 березня 2020 року про скасування заочного рішення.
Підставою відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою на ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 9 грудня 2020 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 21 листопада 2022 року були доводи заявника про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 24 лютого 2021 року у справі № 1306/8251/2012 
(провадження № 61-14203св20).
Ухвалою Верховного Суду від 28 вересня 2023 року справу призначено до судового розгляду.
Встановлені судами першої і апеляційної інстанцій обставини справи
Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що у травні 2014 року 
ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.
Заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 15 липня 
2014 року позов задоволено. Розірвано шлюб, укладений ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , зареєстрований 15 грудня 1962 року у виконавчому комітеті Нової селищної ради депутатів трудящих Московської області, актовий 
запис № 97.
У грудні 2019 року ОСОБА_2 подала заяву про перегляд заочного рішення Московського районного суду м. Харкова від 15 липня 2014 року.
Позиція Верховного Суду, мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши правильність застосування норм матеріального права і додержання процесуального права в межах вимог та доводів касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, суд дійшов таких висновків.
Щодо касаційної скарги на ухвалу Полтавського апеляційного суду 
від 17 жовтня 2022 року
Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру 
(пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).
Європейський суд з прав людини вказав, що відповідно до пункту 1 
статті 6 Конвенції, якщо апеляційне оскарження існує в національному правовому порядку, держава зобов`язана забезпечити особам під час розгляду справи в апеляційних судах, в межах юрисдикції таких судів, додержання основоположних гарантій, передбачених статтею 6 Конвенції, з урахуванням особливостей апеляційного провадження, а також має братись до уваги процесуальна єдність судового провадження в національному правовому порядку та роль в ньому апеляційного суду. «Право на суд», одним із аспектів якого є право доступу, не є абсолютним і може підлягати обмеженням; їх накладення дозволене за змістом, особливо щодо умов прийнятності апеляційної скарги. Проте такі обмеження повинні застосовуватись з легітимною метою та повинні зберігати пропорційність між застосованими засобами та поставленого метою (VOLOVIK v. UKRAINE, 15123/03, § 53, 55, ЄСПЛ, від 6 грудня 2007 року).
У частині першій статті 353 ЦПК України передбачений перелік ухвал суду першої інстанції, які можна оскаржити в апеляційному порядку окремо від рішення суду. Ухвала суду першої інстанції про скасування заочного рішення відсутня у цьому переліку.
Заперечення на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, включаються до апеляційної скарги на рішення суду (частина друга статті 353 ЦПК України).
Апеляційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом апеляційної інстанції також, якщо скаргу подано на ухвалу, що не підлягає оскарженню окремо від рішення суду (пункт 4 частини п`ятої статті 357 ЦПК України).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року 
у справі № 219/10010/17 (провадження № 14-190цс19) викладено висновок про те, що «у частині першій статті 353 ЦПК України передбачений перелік ухвал суду першої інстанції, які можна оскаржити в апеляційному порядку окремо від рішення суду. У цьому переліку така ухвала як ухвала про відмову у задоволені клопотання про закриття провадження у справі відсутня, тоді як можливість оскарження ухвали про відмову у скасуванні забезпечення позову передбачена. Заперечення на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, включаються до апеляційної скарги на рішення суду (частина друга статті 353 ЦПК України). Отже, ухвала суду першої інстанції про відмову у задоволенні клопотання про закриття провадження у справі не могла бути оскаржена в апеляційному порядку до ухвалення рішення суду щодо суті спору й окремо від цього рішення. Оскарження такої ухвали в апеляційному порядку можливе разом з рішенням суду щодо суті спору. Право на апеляційне оскарження ухвал суду учасники справи можуть реалізувати у порядку, визначеному процесуальним законом, не зловживаючи їхніми процесуальними правами у спосіб подання апеляційної скарги на ухвалу, що не може бути оскаржена до ухвалення рішення щодо суті спору й окремо від такого рішення. Аргументи учасників процесу стосовно наявності підстав для закриття провадження у справі мають розглядатися судом, якому такі аргументи заявлені, зокрема і на стадії апеляційного оскарження рішення, ухваленого щодо суті спору».
Об`єднана палата Касаційного цивільного суду неодноразово звертала увагу на те, що тлумачення та застосування положень статті 353 ЦПК України має відбуватися з урахуванням можливості/неможливості поновити свої права особою, яка подає апеляційну скаргу, в інший спосіб, аніж шляхом оскарження в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції окремо від рішення суду. При цьому будь-яка ухвала суду підлягає перегляду в апеляційному порядку окремо або разом з рішенням суду (див: постанови Верховного Суду в складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 1 листопада 2021 року у справі № 2-41/2006 (провадження № 61-12703сво21) та від 1 листопада 2021 року у справі № 520/14132/18 (провадження № 61-13531сво21)).
У справі, яка переглядається, ОСОБА_3 одночасно оскаржувала ухвалу суду першої інстанції, якою скасовано заочне рішення, та ухвалу про закриття провадження у справі, якою закінчено розгляд справи.
Вирішуючи питання про відкриття апеляційного провадження у справі, суд апеляційної інстанції відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою на ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 9 грудня 2020 року, однак апеляційну скаргу в частині оскарження ухвали Московського районного 
суду м. Харкова від 30 березня 2020 року оскаржуваною ухвалою від 17 жовтня 
2022 року повернув особі, що її подала.
Дійшовши такого висновку, суд апеляційної інстанції не врахував, що будь-яка ухвала суду підлягає перегляду в апеляційному порядку окремо або разом із рішенням суду. У цій справі в апеляційному порядку ОСОБА_3 в одній апеляційній скарзі оскаржувала два судові рішення суду першої інстанції: ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 30 березня 2020 року про скасування заочного рішення та ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 9 грудня 2020 року про закриття провадження у справі. Тобто заявник разом з ухвалою про закриття провадження у справі, якою закінчено розгляд справи, включивши до апеляційної скарги відповідні заперечення, оскаржувала й ухвалу суду першої інстанції про скасування заочного рішення. Тому апеляційний суд дійшов помилкового висновку про повернення апеляційної скарги в частині оскарження ухвали місцевого суду про перегляд заочного рішення.
Такий висновок узгоджується з висновками Верховного Суду, 
викладеними у постановах від 7 вересня 2022 року у справі № 643/20361/20 (провадження № 61-2888св22) та від 5 липня 2023 року у справі № 761/31423/19 (провадження № 61-2510св23).
Щодо касаційної скарги на ухвалу Московського районного суду м. Харкова 
від 9 грудня 2020 року та постанову Полтавського апеляційного суду 
від 21 листопада 2022 року
Відповідно до частини першої статті 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.
Згідно з частиною другою статті 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.
Вирішуючи питання про перегляд заочного рішення, суд враховує принцип правової визначеності, який застосовується Європейським судом з прав людини при вирішенні звернень відповідно до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та підлягає застосуванню судами України відповідно до статті 9 Конституції України та статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».
Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, зокрема, право на справедливий судовий розгляд. При цьому ключовими принципами, які мають скеровувати тлумачення статті 6 Конвенції, є верховенство права, правова певність і належне відправлення правосуддя.
Принцип правової певності є одним з основних аспектів верховенства права вимагає, серед іншого, щоб остаточні рішення судів не могли бути поставлені під сумнів.
У його основі лежить відоме з римського права положення res judicata (лат. «вирішена справа»), відповідно до якого остаточне рішення правомочного суду, яке вступило в силу, є обов`язковим для сторін і не може переглядатися. Іншими словами, цей принцип гарантує остаточність рішень («що вирішено - вирішено і не має переглядатися до безмежності»).
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Христов проти України» (рішення від 19 лютого 2009 року, заява № 24465/04) наголосив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних Держав. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення не може ставитися під сумнів (див. справу «Брумареску проти Румунії»). Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. 
Водночас скасування рішення суду, яке вже частково виконано, може 
(поряд з іншими обставинами) свідчити про зведення принципу res judicata нанівець (пункт 35 Рішення ЄСПЛ від 2 листопада 2004 року у справі «Трегубенко проти України» (заява № 61333/00)).
Враховуючи наведене і прецеденти Європейського суду з прав людини, перегляд заочного рішення та його скасування через значний проміжок часу й після смерті сторони у спорі, де неможливе правонаступництво, без наміру відновлення сімейних відносин в силу смерті однієї із сторін є правомірним випадком обмеження права на доступ до суду. Більше того, встановлення в судовій практиці зворотного принципу призведе до порушення принципу верховенства права через викривлення таких його складників, як правова визначеність правовідносин і res judicata.
Суд першої інстанції, скасовуючи своє заочне рішення, ухвалене в 2014 році, не врахував, що скасування судового рішення через значний проміжок часу (через п`ять років) й після смерті сторони у спорі, відносини за яким не допускають правонаступництво, без наміру відновлення сімейних відносин в силу смерті однієї із сторін, дестабілізує приватні відносини.
Водночас, суд першої інстанції не перевірив дійсних підстав та обставин подання ОСОБА_2 заяви про перегляд заочного рішення Московського районного суду м. Харкова від 15 липня 2014 року та того, чи буде задоволення такої заяви виправданим за обставин, що настільки змінились з того часу (смерть позивача), і чи відповідатиме вимогам пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Таким чином, за наявності рішення суду про розірвання шлюбу, навіть і ухваленого з певними процесуальними порушеннями, але яке було чинним протягом п`яти років і до смерті позивача, суд першої інстанції надав перевагу зазначеним процесуальним порушенням, не врахувавши, що в такому випадку порушується принцип правової визначеності.
Так, додержання вимог процесуальної форми (у тому числі й щодо належного повідомлення учасників справи про час та місце судового розгляду) є важливою гарантією їх прав та передумовою ухвалення законного й обґрунтованого рішення.
Разом з тим, надмірний процесуальний формалізм, який не враховує вимог справедливості, добросовісності й розумності, може спотворити завдання цивільного судочинства, спричинивши прийняття явно несправедливого рішення.
Формалізм у процесі є позитивним й необхідним явищем, оскільки забезпечує чітке дотримання судами процесу, проте надмірний формалізм заважає практичному та ефективному доступу до суду, не сприяє правовій визначеності, належному здійсненню правосуддя, у тому числі виконання судового рішення, та є порушенням статті 6 Конвенції (рішення ЄСПЛ від 28 жовтня 1998 року у справі «Перед де Рада Каваніллес проти Іспанії», від 13 січня 2000 року  у справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії», від 8 березня 2017 року у справі «ТОВ «Фріда» проти України»),
Слід також зважати на те, що вимога добросовісності є загальною для усі суб`єктів права, у тому числі - для усіх суб`єктів цивільних правовідносин, включаючи правовідносини сімейні.
Ця вимога ґрунтується на приписах статей 3 та 13 ЦК України, відповідно до яких дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними (пункт 6 статті 3 ЦК). Тобто такі дії мають відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України). Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).
Зазначені норми цивільного права постають як загальні принципи, які є, по суті, нормами прямої дії.
У свою чергу, порушення учасником правовідносин вимог добросовісності під час здійснення своїх суб`єктивних прав має наслідком відмову у їх захисті та сприянні у їх реалізації. Зазначене стосується і процесуальних прав, зловживання якими неприпустиме (статті 2, 44 ЦПК України).
В постанові об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі 
Верховного Суду від 14 лютого 2022 року у справі № 2-4744/11 
(провадження № 61-8159сво21) зазначено, що «висновки апеляційного суду про закриття провадження у справі на підставі пункту 7 частини першої 
статті 255 ЦПК України є помилковими з огляду на те, що після смерті сторони у спорі, де неможливе правонаступництво, без наміру відновлення сімейних відносин, що є неможливим внаслідок смерті одного з подружжя, скасування рішення суду про розірвання шлюбу через значний проміжок часу (через десять років після ухвалення рішення й через сім років після реєстрації шлюбу позивача з іншою особою) не відповідатиме вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду. Неповідомлення про дату судового засідання у даному випадку не може бути підставою для скасування такого заочного рішення та закриття провадження у справі у зв`язку зі смертю сторони у спорі про розірвання шлюбу».
Крім того, у вказаній постанові об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про те, що задоволення заяви про перегляд заочного рішення та його скасування, закриття провадження у справі через значний проміжок часу й після смерті сторони у спорі, де неможливе правонаступництво, без наміру відновлення сімейних відносин в силу смерті однієї зі сторін, не може вважатися виправданим при обставинах, що істотно змінились з часу ухвалення відповідного рішення (одруження позивача з іншої жінкою, народження дитини в іншому шлюбі та смерть позивача) не відповідатиме вимогам статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду та принципу юридичної визначеності.
… За умови, що сторона знає про смерть іншої сторони у справі, де правонаступництво є неможливим, як і відновлення сімейних відносин, поведінка сторони, яка заявила після спливу значного проміжку часу про перегляд заочного рішення з формальних підстав, є зловживанням процесуальними правами».
З вказаним висновком узгоджується і висновок Верховного Суду, 
викладений у постанові від 24 лютого 2021 року у справі № 1306/8251/2012 (провадження № 61-14203св20), про неврахування якого судами попередніх інстанцій зазначав заявник у касаційній скарзі.
У справі, яка переглядається:
- 15 липня 2014 року Московський районний суд м. Харкова ухвалив заочне рішення, яким розірвав шлюб, укладений ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ;
- ОСОБА_2 звернулася із заявою про перегляд заочного рішення
після спливу 5 років з дня його  ухвалення та після смерті ОСОБА_7 ;
- у заяві про перегляд заочного рішення зазначила щодо обізнаності про смерть ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Повертаючи апеляційну скаргу в частині оскарження    ОСОБА_3 ухвали Московського районного суду м. Харкова від 30 березня 2020 року та залишаючи без змін ухвалу цього суду від 9 грудня 2020 року, суд апеляційної інстанції 
не врахував висновки Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року 
у справі № 219/10010/17 (провадження № 14-190цс19), висновки об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладені у постановах 
від 1 листопада 2021 року у справі № 2-41/2006 (провадження № 61-12703сво21) та від 1 листопада 2021 року у справі № 520/14132/18 (провадження № 61-13531сво21), від 14 лютого 2022 року у справі № 2-4744/11 (провадження № 61-8159сво21), та висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 24 лютого 2021 року 
у справі № 1306/8251/2012 (провадження № 61-14203св20), від 7 вересня 2022 року 
у справі № 643/20361/20 (провадження № 61-2888св22) та від 5 липня 2023 року 
у справі № 761/31423/19 (провадження № 61-2510св23).
Відповідно до пункту 1 частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом.
За таких обставин ухвала суду апеляційної інстанції від 17 жовтня 2022 року та постанова цього ж суду від 21 листопада 2022 року не відповідають вимогам 
статті 263 ЦПК України та прийняті з порушення норм процесуального права, що в силу пункту 1 частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України є підставою для її скасування з передачею справи на розгляд до суду апеляційної інстанції.
Щодо права ОСОБА_3 на апеляційне оскарження судових рішень суду першої інстанції у цій справі.
У справі, яка переглядається, ухвали Московського районного суду м. Харкова 
від 30 березня 2020 року та 9 грудня 2020 року в апеляційному порядку оскаржила   ОСОБА_3 як особа, що не брала участі у справі.
Суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося (пункт 3 частини першої статті 362 ЦПК України).
Тобто в разі подання апеляційної скарги особою, яка не брала участі у справі, і встановлення апеляційним судом, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося, апеляційне провадження підлягає закриттю, а судове рішення суду першої інстанції не має переглядатися по суті.
Водночас відповідно до пункту четвертого частини третьої статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі. При цьому суд апеляційної інстанції перевіряє законність рішення суду першої інстанції в межах тих обставин та подій, які мали місце під час розгляду справи судом першої інстанції.
Згідно з частиною третьої статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої 
статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
У постанові Верховного Суду від 11 жовтня 2023 року у справі № 297/1389/21 (провадження № 61-5627св22) викладено такий висновок «апеляційний суд не звернув уваги, що рішення суду першої інстанції не має переглядатися по суті у разі якщо ним не вирішено питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки особи, що звернулися з апеляційною скаргою».
У постанові Верховного Суду від 5 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) зазначено, що аналіз частини першої статті 352 ЦПК України дозволяє зробити висновок, що ця норма визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення і які поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків.
У постанові Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 0917/443/2012 (провадження № 61-16055св19) вказано про те, що право на апеляційне оскарження мають особи, які не брали участі у справі, проте ухвалене судом рішення певним чином впливає на їх права та обов`язки, завдає шкоди, що може виражатися у несприятливих для них наслідках.
Отже, необхідною умовою для набуття особою, яка не брала участі у справі, права на апеляційне оскарження судового рішення, є вирішення цим судовим актом питання щодо її прав, свобод, інтересів та (або) обов`язків.
Розглянувши апеляційну скаргу адвоката Задерея О. В., який діяв в інтересах ОСОБА_3 , на ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 9 грудня 
2020 року, суд апеляційної інстанції, з урахуванням його ж висновку про те, що відносини в цій справі не допускають правонаступництва, не навів у судовому рішенні мотивів, яким чином оскажурваною ухвалою вирішуються питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки ОСОБА_3 , тому дійшов передчасного висновку про наявність у останньої права на апеляційне оскарження вказаного судового рішення місцевого суду.
Щодо клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду
В касаційній скарзі на ухвалу Московського районного суду м. Харкова 
від 9 грудня 2020 року та постанову Полтавського апеляційного суду 
від 21 листопада 2022 року представник ОСОБА_3 - адвокат Задерей О. В. просив вирішити питання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
Відповідно до частини першої статті 404 ЦПК України питання про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду вирішується судом за власною ініціативою або за клопотанням учасника справи.
Клопотання представника ОСОБА_3 - адвоката Задерея О. В. про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду не містить будь-якого обґрунтування, що свідчить про відсутність передбачених статтею 403 ЦПК України підстав для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду; не встановила їх і колегія суддів касаційного суду, тому вказане клопотання підлягає залишенню без задоволення.
Керуючись статтями 400, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Відмовити ОСОБА_3 , в інтересах якої діє адвокат Задерей Олександр Віталійович, у задоволенні клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
Касаційні скарги ОСОБА_3 , в інтересах якої діє адвокат Задерей Олександр Віталійович, задовольнити частково.
Ухвалу Полтавського апеляційного суду від 17 жовтня 2022 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 21 листопада 2022 року скасувати, справу направити для розгляду до суду апеляційної інстанції.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий Судді: | С. О. Карпенко А. І. Грушицький В. М. Ігнатенко І. В. Литвиненко Є. В. Петров