ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05 лютого 2024 р.	Справа № 638/865/23	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Любчич Л.В.,
Суддів: Спаскіна О.А. ,  Присяжнюк О.В. ,
за участю секретаря судового засідання Труфанової К.М.
          розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Генерального штабу Збройних Сил України на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 18.12.2023, головуючий суддя І інстанції: Тимченко А.М., пр. Перемоги, 52в, м. Харків, Харківська, 61202, по справі № 638/865/23-а
          за позовом              Генерального штабу Збройних Сил України  
          до       Відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС Міністерства юстиції України      треті особи       Харківський національний університет Повітряних Сил ім. Івана Кожедуба ,       ОСОБА_1 
          про визнання протиправною та скасування постанови,
ВСТАНОВИВ:
Генеральний штаб Збройних сил України (надалі – позивач, Генштаб ЗСУ, апелянт) звернувся до Дзержинського районного суду м.Харкова із позовом до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (надалі – ВПВР Департаменту ДВС, орган ДВС, відповідач), треті особи: ОСОБА_1 (надалі – ОСОБА_1 ), Харківський національний університет Повітряних сил імені Івана Кожедуба (далі - ХНУПС), в якому просив:
визнати протиправними дії ВПВР Департаменту ДВС щодо відкриття виконавчого провадження за виконавчим листом №2-а-32/08, виданим Дзержинським районним судом м. Харкова, про зобов`язання Генштабу ЗСУ змінити підстави звільнення ОСОБА_1 з підпункту «В» ст. 67 Положення про проходження військової служби особами офіцерського складу, прапорщиками, мічманами Збройних сил України/скорочення чисельності штабу/ на підпункт «Б» п. 67 вищевказаного положення /за станом здоров`я/ на підставі висновку Військово-лікарської комісії військової частини НОМЕР_1 від 15 травня 2006 року та внесення відповідних змін до п. 25 наказу ГШ ЗСУ №16 від 07 лютого 2006 року стосовно звільнення ОСОБА_1 ; 
скасувати постанову ВПВР Департаменту ДВС ВП №70110399 від 19 жовтня 2022 року про відкриття виконавчого провадження, як протиправну.
Рішенням Дзержинського районного суду м.Харкова від 31 серпня 2023 року у задоволенні позовних вимог Генштабу ЗСУ – відмовлено.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, Генштаб ЗСУ подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати судове рішення та ухвалити постанову, якою задовольнити позов.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначив, що ним виконана постанова Дзержинського районного суду м. Харкова від 08.02.2008 у повному обсязі ще в 2015 році. Покликається на абсурдність твердження відповідача про необхідність зазначення у наказі формулювання із посиланням на висновок військово-лікарської комісії військової частини НОМЕР_1 від 15.05.2006, оскільки наказ (у який вносились зміни) про звільнення ОСОБА_1 датований 07.02.2006, а сам висновок Військово-лікарської комісії військової частини НОМЕР_1 датований 15.05.2006. Тобто у разі зазначення відповідних формулювань підставою для видачі наказу №16 від 07.02.2006 у розумінні Відповідача повинен бути документ датований 15.05.2006, що по своїй суті неможливо (підстава для видачі наказу виникла пізніше у часі за видання самого наказу).
З посиланням на ст. 78 КАС України стверджує, що факт виконання рішення суду підтверджується ухвалою Дзержинського районного суду від 29.01.2018, якою ОСОБА_1 відмовлено у роз`ясненні постанови Дзержинського районного суду міста Харкова від 08.02.2008. В даному судовому рішенні суд зазначив: "Стосовно першої вимоги, суд звертає увагу на той факт, що рішення суду фактично виконано, тому не може бути роз`яснено. Стосовно другого пункту прохальної частини заяви позивача, суд вважає необхідним зазначити про те, що в порядку роз`яснення судового рішення не надаються юридичні консультації та не може бути змінено рішення, яке роз`яснюється», а отже у відповідному рішенні суду (винесеному у формі ухвали) констатовано факт виконання судового рішення на момент винесення відповідної ухвали (станом на 29.01.2018)." 
Позивач вважає, що у зв`язку з добровільним виконанням боржником свого обов`язку, виконавчий лист не підлягає виконанню. За таких обставин, при винесенні оскаржуваної постанови посадовими особами відповідача було допущено порушення норм процесуального права, а саме у порушення вимог Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 02.04.2012 року №512/5 із змінами не здійснено належної перевірки відповідності виконавчого документу вимогам Закону та Інструкції, не надано належної оцінки межам повноважень відповідача визначених Інструкцією та як наслідок винесено оскаржувану постанову, яка є протиправною.
Посилався на несвоєчасне направлення йому оскаржуваної  постанови
Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив судове рішення залишити без змін, а скаргу відповідача без задоволення. Вказав на безпідставність доводів Генштабу ЗСУ.
Треті особи пояснень щодо апеляційної скарги не надали.
Колегія суддів, вислухавши суддю доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянти посилаються в апеляційній скарзі та відзиву на неї, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Судовим розглядом встановлено обставини, які не оспорено сторонами.
Постановою Дзержинського районного суду м. Харкова від 08.02.2008 позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. 
Зобов`язано ХНУПС, Генштаб ЗСУ змінити підстави звільнення ОСОБА_1 з підпункту «В» ст.67 Положення про проходження військової служби особами офіцерського складу, прапорщиками, мічманами Збройних Сил України /скорочення чисельності штату/ на підпункт «Б» п.67 вищевказаного Положення /за станом здоров`я/ на підставі висновку Військово-лікарської комісії військової частини НОМЕР_1 від 15.05.2006 та внести відповідні зміни до наказів ХНУПС №36 від 13.02.2006 п.19 та №232 від 03.10.2006 та п.25 наказу Генштабу ЗСУ № 16 від 07.02.2006 стосовно звільнення ОСОБА_1 .
Вказана постанова суду набрала законної сили та 22.10.2019 видано виконавчий лист.
19.10.2022 головним державним виконавцем ВПВР Департаиенту ДВС Рекашовою Аллою Миколаївною винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 70110399, на підставі виконавчого листа № 2-а-32/08, виданого Дзержинським районним судом м. Харкова 22.10.2019, відповідно до якого: «Зобов`язати ХНУПС, Генштабу ЗСУ змінити підстави звільнення ОСОБА_1 з підпункту «В» ст.67 Положення про проходження військової служби особами офіцерського складу, прапорщиками, мічманами Збройних Сил України /скорочення чисельності штату/ на підпункт «Б» п.67 вищевказаного Положення /за станом здоров`я/ на підставі висновку Військово-лікарської комісії військової частини НОМЕР_1 від 15.05.2006 та внести відповідні зміни до наказів ХНУПС №36 від 13.02.2006 п.19 та №232 від 03.10.2006 та п.25 наказу Генштабу ЗСУ № 16 від 07.02.2006 стосовно звільнення ОСОБА_1 »
28 листопада 2022 року представник Генштабу ЗСУ звернувся до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України із заявою про скасування постанови про відкриття виконавчого провадження, в якій повідомив, що зазначені у постанові державного виконавця та рішенні (постанові) Дзержинського районного суду м. Харкова від 08.02.2008 заходи (в частині зобов`язання внести зміни до наказу, виданого Боржником) виконані ГШ ЗСУ у 2015 році, тобто фактично до моменту видачі судом виконавчого документу (листа) №2-а-32/08 та відкриття виконавчого провадження ВП 70110399, що у свою чергу свідчить про безпідставність винесення Постанови про відкриття виконавчого провадження. Так, рішення суду виконано з моменту внесення відповідних змін, а саме - видання наказу начальника ГШ ЗСУ №720 від 04.12.2015 та видання начальника ХНУПС №296 від 04.12.2015. Враховуючи той факт, що рішення суду виконано Боржником, ще до моменту винесення постанови про відкриття виконавчого провадження (Боржник фактично виконав рішення суду ще у 2015 році), заходи примусу пов`язані із його Виконанням вживатися не могли та не можуть, а отже і винесення Постанови є безпідставним, а сама Постанова про відкриття виконавчого провадження №70110399 підлягає скасуванню.
Листом від 27 грудня 2022 року заступник директора Департаменту - начальник ВПВР ОСОБА_2 повідомив заявника, що на виконання рішення суду боржником змінено підстави звільнення стягувача з підпункту «В» ст. 67 Положення про проходження І військової служби особами офіцерського складу, прапорщиками, мічманами Збройних Сил України (скорочення чисельності штату) на підпункт «Б» п.67 І вищевказаного Положення (за станом здоров`я). Разом з тим, відповідно до резолютивної частини рішення боржник І зобов`язаний змінити підстави звільнення ОСОБА_1 з підпункту «В» ст. 67 Положення про проходження військової служби особами офіцерського складу, прапорщиками, мічманами Збройних Сил України / скорочення чисельності штату/ на підпункт «Б» п. 67 вищевказаного Положення /за станом здоров`я/ на підставі висновку Військово-лікарської комісії військової частини НОМЕР_1 від 15.05.2006. Відповідно, в наказі має бути зазначено про зміну підстави звільнення з військової служби стягувана з посиланням на таку підставу висновок Військово-лікарської комісії військової частини НОМЕР_1 від 15.05.2006. Таким чином, зміст наказу від 04.12.2015 № 720 не відповідає змісту резолютивної частини рішення суду, зазначеній у виконавчому документі, а отже наданий боржником документ не свідчить про повне фактичне виконанням рішення, відповідно, рішення суду залишається невиконаним боржником в повному обсязі. З урахуванням вищевикладеного, підстави для не стягнення з боржника виконавчого збору, визначені частиною дев`ятою статті 27 Закону України «Про виконавче провадження», не вбачаються.
Позивач, вважаючи протиправною постанову ВПВР Департаменту ДВС про відкриття виконавчого провадження звернувся до суду з цим позовом.
Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з безпідставності тверджень Генштабу ЗСУ як про виконання у повному обсязі постанови Дзержинського районного суду м. Харкова від 08.02.2008 по справі № 2-а-32/08.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та зазначає таке.
Частиною 2 ст. 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до положень ст.129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Згідно з ч. 4 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» невиконання судових рішень має наслідком юридичну відповідальність, установлену законом.
Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 14 КАС України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Згідно з вимогами ст.370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Аналіз наведених приписів дає підстави для висновку про те, що судове рішення, яке набрало законної сили, підлягає обов`язковому та безумовному виконанню особою, на яку покладено такий обов`язок, тобто особа, якій належить виконати судове рішення, повинна здійснити достатні дії для організації процесу його виконання незалежно від будь-яких умов, оскільки інше суперечило б запровадженому статтею 8 Конституції України принципу верховенства права.
Конституційний Суд України зазначив, що складовою права кожного на судовий захист є обов`язковість виконання судового рішення (абзац третій пункту 2.1 мотивувальної частини рішення від 26 червня 2013 року №5-рп/2013). Це право охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 року №18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012).
У рішеннях Європейського Суду з прав людини у справах «Бурдов проти Росії» від 07.05.2002, «Ромашов проти України» від 27.07.2004, «Шаренок проти України» від 22.02.2004 зазначається, що право на судовий захист було б ілюзорним, якби правова система держави дозволяла щоб остаточне рішення зобов`язального характеру залишалося бездієвим на шкоду одній із сторін; виконання рішення, винесеного будь-яким судом, має вважатися невід`ємною частиною судового процесу.
Відповідно до ч. 1 ст. 373 КАС України виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.
Спеціальним законом, що визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, є Закон України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» надалі – Закон №1404-VIII. 
Відповідно до ст. 1 Закону №1404-VIII - виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону №1404-VIII відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема, виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.
Відповідно до ч. 5 ст. 26 Закону №1404-VIII, виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.
Виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, якщо виконавчий документ надійшов від суду у випадках, передбачених законом (п.3 ч.1 ст.26 Закону №1404-VIII).
Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" (ст. 5 Закону №1404-VIII).
Отже, відкриття виконавчого провадження є виключною компетенцією органів ДВС.
Стосовно твердження апелянта про повне виконання судового рішення постанова Дзержинського районного суду м. Харкова від 08.02.2008, колегія суддів зазначає таке.
Матеріалами справи підтверджено, що спірна постанова винесена у зв`язку зі зверненням ОСОБА_1 з заявою про примусове виконання виконавчого листа, виданого на підставі постанови Дзержинського районного суду м. Харкова від 08.02.2008 по справі 2-а-32/08.
Так у резолютивній частині постанови Дзержинського районного суду м. Харкова від 08.02.2008 чітко вказано спосіб виконання цього судового рішення у спосіб зобов`язання ХНУПС, Генштабу ЗСУ змінити підстави звільнення ОСОБА_1 , а саме «з підпункту «В» ст.67 Положення про проходження військової служби особами офіцерського складу, прапорщиками, мічманами Збройних Сил України /скорочення чисельності штату/» на «підпункт «Б» п.67 вищевказаного Положення /за станом здоров`я/ на підставі висновку Військово-лікарської комісії військової частини НОМЕР_1 від 15.05.2006» та внести відповідні зміни до наказів ХНУПС №36 від 13.02.2006 п.19 та №232 від 03.10.2006 та п.25 наказу Генштабу  ЗСУ № 16 від 07.02.2006 стосовно звільнення ОСОБА_1 .
Проте, стверджуючи про виконання вказаного судового рішення апелянт покликався на те, що наказом №720 від 04.12.2015 внесені зміни до пункт 25 наказу начальника Генерального штабу-Головнокомандувача Збройних Сил України (по особовому складу) від 07.02.2006 №16 про звільнення ОСОБА_1 з військової служби у запас за пунктом 67, підпункт "В" (у зв`язку зі скороченням штатів), а саме викладено: "У ЗАПАС ЗА ПУНКТОМ 67, ПІДПУНКТ "Б" (за станом здоров`я), з правом носіння військової форми одягу" на підставі ухвали Вищого адміністративного суду України від 28.11.2012 (копія наказів №16 від 07.02.2006 та №720 від 04.12.2015 міститься в матеріалах справи).
Отже, всупереч резолютивній частині постанови Дзержинського районного суду м. Харкова від 08.02.2008 по справі 2-а-32/08 у вказаному наказі відсутня визначена судом підстава для звільнення ОСОБА_1 - «на підставі висновку Військово-лікарської комісії військової частини НОМЕР_1 від 15.05.2006», що свідчить про неповне виконання відповідного судового рішення, яке є обов`язковим для виконання, зокрема апелянтом.
Така позиція узгоджується з позицією, викладеною у постанові Другого апеляційного адміністративного суду у постанові від 07 червня 2023 року по справі 2-а-32/08, предметом розгляду якої було належне виконання постанови Дзержинського районного суду м. Харкова від 08.02.2008 по справі № 2-а-32/08.
Покликання відповідача на неможливість виконати судове рішення з огляду на приписи Інструкції з організації обліку особового складу ЗС України, затвердженої наказом МО України № 333 від 25.05.2014, зареєстрованої у Міністерстві юстиції України 12.06.2014 за № 611/25388 та Інструкції з організації обліку особового складу в системі МО України, затвердженої наказом МО України № 280 від 15.09.2022, зареєстрованої у Міністерстві юстиції України  14.11.2022 за № 1407/38743 є безпідставним, оскільки, по-перше, таких підзаконних нормативно-правових актів не існувало на момент виникнення первинних спірних правовідносин та ухвалення постанови Дзержинського районного суду м. Харкова від 08.02.2008, а по-друге їх ухвалення не є підставою для порушення вимог ст.129-1 Конституції України, КАС України, Закону №1404-VIII та інших нормативно-правових актів та невиконання судового рішення, яке набрало законної сили.
Також не ґрунтується на законі посилання апелянта на безпі вимог відповідача виконати судове рішення у конкретний спосіб, оскільки саме такий спосіб безпосередньо визначений постановою Дзержинського районного суду м. Харкова від 08.02.2008 по справі 2-а-32/08.
Посилання апелянта на те, що повне виконання судового рішення від 08.02.2008 по справі 2-а-32/08 підтверджено ухвалою Дзержинського районного суду від 29.01.2018, оскільки зі змісту вказаного судового рішення не вбачається дослідження питання повного виконання судового рішення від 08.02.2008 по справі 2-а-32/08.
Інших доводів стосовно протиправності дії ВПВР Департаменту ДВС щодо відкриття виконавчого провадження за виконавчим листом №2-а-32/08 апеляційна скарга не містить, а тому колегія суддів не вбачає підстав для повної перевірки правомірності відкриття виконавчого провадження поза межами доводів апеляційної скарги, оскільки апелянт не ставить їх під сумнів.
Колегія суддів також зазначає, що доводи апелянта про несвоєчасне направлення йому оскаржуваної постанови не є достатньою підставою для скасування правильної по суті постанови відповідача про відкриття виконавчого провадження.
Підсумовуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що Генштабом ЗСУ як не виконана постанова Дзержинського районного суду м.Харкова від 08.02.2008 у повному обсязі, так і не доведено наявності жодних підстав для скасування спірної постанови.
Ухвалюючи це судове рішення, колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення «Серявін та інші проти України») та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.
Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини по справі «Серявін та інші проти України» (п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у цій справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи апелянта, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення. 
Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Згідно зі статтею 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.
Керуючись ст. 242, 243, 250, 287, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Генерального штабу Збройних Сил України залишити без задоволення.
Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 18 грудня 2023 року по справі № 638/865/23-а залишити без змін.  
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя 		Л.В. Любчич	
Судді	   	О.А. Спаскін    О.В. Присяжнюк