П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

16 січня 2024 р.	м. Одеса	Справа № 400/8799/23	

Перша інстанція: суддя Біоносенко В. В.,

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
судді-доповідача–Шляхтицького О.І.,
суддів: Домусчі С.Д., Семенюка Г. В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 21.09.2023 у справі № 400/8799/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, –

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог.

У липні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом у якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку 22.06.2022 по виплаті індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 01.03.2018; 
- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 24.01.2020 по 22.06.2020 відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що при звільненні з військової служби 24.01.2020 позивачу не була виплачена індексація грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 01.03.2018. Вказану індексацію позивачу виплачено на виконання рішення суду тільки 22.06.2023. Однак, відповідачем не нараховано та не виплачено середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Представник відповідача надав до суду першої відзив на позовну заяву, в якому заперечував проти її задоволення. В обґрунтування відзиву зазначено, що станом на 24.01.2020 спору щодо виплат та заборгованості між військовою частиною та позивачем не було, так як грошове забезпечення та додаткові види грошового забезпечення були своєчасно та у повному обсязі виплачені. Спір щодо нарахування індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 01.03.2018 було вирішено в судовому порядку. Також, представник відповідача зазначив, що на військовослужбовців, які проходять службу у Збройних Силах України та інших військових формуваннях, норми статей 116, 117 та інших статей КЗпП України та постанова КМУ № 100 від 08.02.1995 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», не поширюються.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Миколаївський окружний адміністративний суд рішенням від 12.10.2023 у справі № 400/8128/23 у задоволенні позову ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 відмовив.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Не погоджуючись з даним рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу.
В апеляційній скарзі зазначено, що рішення судом першої інстанції ухвалене з порушенням норм процесуального та неправильним застосуванням норм матеріального права, неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків суду обставинам справи, недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими, у зв`язку з чим просить його скасувати та ухвалити нову постанову, якою задовольнити адміністративний позов.
Апелянт, мотивуючи власну правову позицію, акцентує на таких обставинах і причинах незаконності і необґрунтованості оскаржуваного судового рішення:
- суд першої інстанції не врахував, що при звільненні з військової служби 24.01.2020 позивачу не була виплачена індексація грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 01.03.2018. Остання була виплачена відповідачем на виконання рішення суду тільки 22.06.2023.
Представник відповідача надав відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечує проти її задоволення. Вважає доводи апеляційної скарги необґрунтованими та такими, що не підтверджені належними та допустимими доказами та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Обставини справи.

Як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 .
Наказом командувача Повітряних Сил Збройних Сил України № 694 від 26.12.2019 позивача звільнено з військової служби, а наказом командира військової частини від 24.01.2020 № 21 позивача виключено зі списків.
Під час проходження служби та на день звільнення з військової частини НОМЕР_1 позивачу не було виплачено індексацію грошового забезпечення з 01.01.2016 по 01.03.2018
На виконання рішення суду відповідач здійснив   нарахування та виплату індексації грошового забезпечення з 01.01.2016 по 01.03.2018.
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 28.01.2022 по справі №400/9507/21 зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 01.03.2018, враховуючи базовий місяць - січень 2008 року, з урахуванням раніше проведених виплат.
22.06.2023 Військовою частиною НОМЕР_1 на виконання рішення суду по справі №400/9507/22 перераховано на картковий рахунок позивача індексацію грошового забезпечення за період з 01.0.2016 по 01.03.2018, з урахуванням виплачених сум, в сумі 77935, 19 гривень.
30.06.2023 позивач звернувся до відповідача з заявою про нарахування та виплату середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку 22.06.2022, однак відповідь не отримав.
Не погоджуючись із зазначеною бездіяльністю відповідача позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.
Вказані обставини сторонами не заперечуються, а отже є встановленими.

Висновок суду першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до матеріалів справи, що позивача звільнено з військової служби та виключено зі списків особового складу і всіх видів забезпечення 24.01.2020. У той же час, із заявою про виплату індексації до військової частини позивач звернувся лише 04.09.2021, а в жовтні 2021 звернувся до суду з позовами про нарахування та виплату відповідних сум.
Отже, як зазначив суд, здійснений відповідачем розрахунок і виплачені позивачу при звільненні суми не були спірними на момент звільнення. Спір щодо невиплаченої індексації та грошової компенсації виник більш ніж через рік після звільнення позивача.
Відтак, оскільки при нарахуванні і виплаті позивачу належних при звільненні сум був відсутній спір щодо їх розміру, суд першої інстанції дійшов висновку, що підстави для застосування до спірних правовідносин положень ст. 117 КЗпП України відсутні.
Колегія суддів не погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції з огляду на таке. 

Джерела права й акти їх застосування та оцінка суду.

За змістом частини 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Надаючи оцінку правомірності дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Спірним питанням в контексті розгляду даної справи є право позивача на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у зв`язку з виплатою відповідачем індексації грошового забезпечення після звільнення, на виконання рішення суду.
Вирішуючи спірне питання колегія суддів виходить з такого.
Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право, зокрема, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Згідно з частиною першою статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року №2232-ХІІ (далі - «Закон №2232-ХІІ») військовою службою є державна служба особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язана із захистом Вітчизни. У зв`язку з особливим характером військової служби військовослужбовцям надаються передбачені законом пільги, гарантії та компенсації.
Відповідно до положень статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року №2011-ХІІ (далі - «Закон №2011-ХІІ») держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів (абзац перший частини першої).
До складу грошового забезпечення входять посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення (частина друга).
Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.
Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону. Індексація грошового забезпечення військовослужбовцям здійснюється в порядку та розмірах, установлених законодавством (частина третя).
Правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України визначає Закон України від «Про індексацію грошових доходів населення» від 3 липня 1991 року №1282-ХІІ (далі - «Закон №1282-ХІІ»).
Положеннями статті 1 Закону №1282-XII передбачено, що індексація грошових доходів населення - це встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.
Згідно зі статтею 2 Закону №1282-XII індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.
Відповідно до статті 6 Закону №1282-ХІІ індексація грошових доходів населення проводиться у разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який встановлюється в розмірі 103 відсотка.
З метою реалізації указаного Закону Кабінет Міністрів України прийняв постанову від 17.07.2003 №1078 «Про затвердження Порядку проведення індексації грошових доходів населення» (далі - «Порядок №1078»).
Відповідно до пункту 1 цього Порядку він визначає правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення і поширюється на підприємства, установи та організації незалежно від форми власності і господарювання, а також на фізичних осіб, що використовують працю найманих працівників.
Пунктом 2 Порядку №1078 визначено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, зокрема, грошове забезпечення військовослужбовців.
Статтею 18 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» від 05.10.2000 №2017-III (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) індексацію доходів населення, яка встановлюється задля підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін, віднесено до державних соціальних гарантій, що, згідно зі статтею 19 цього Закону, є обов`язковими для всіх підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.
Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що індексація є складовою заробітної плати і у разі порушення законодавства про оплату праці в частині її виплати працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому індексації заробітної плати.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 12.05.2022 у справі № 280/9017/20.
Відповідно до положення ч. 1 ст. 116 Кодексу законів про працю України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.
Виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Верховний Суд, надаючи оцінку поняттям «грошова винагорода», «одноразова грошова допомога при звільненні» та «оплата праці» і «заробітна плата», які використовується у законодавстві, що регулює трудові правовідносини, дійшов висновку, що вказані поняття є рівнозначними. Рівнозначність цих понять обумовлена наявністю у сторін прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків та врегульоване спеціальними законами: зокрема Законом України «Про оплату праці», Кодексом законів про працю України, а також іншими підзаконними нормативними актами (постанова Верховного Суду від 07.02.2022 у справі № 420/7697/21).
Такий підхід застосовано Верховним Судом і у постановах від 26.09.2019 у справі № 820/4748/17, від 12.09.2019 у справі № 812/1255/17, від 02.07.2020 у справі № 812/792/17.
Відповідно до ч. 1 ст. 117 Кодексу законів про працю України, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому визначені статтею 116 цього Кодексу, працівникові сум у строки, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактично розрахунку, але не більш як за шість місяців.
Колегія суддів, посилаючись на ч. 1 ст. 47 КЗпП України, зазначає, що вказана правова норма встановлює обов`язок для роботодавця в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу та не передбачає додаткового звернення за виплатою такого розрахунку.
Як правильно встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 .
Наказом командувача Повітряних Сил Збройних Сил України № 694 від 26.12.2019 позивача звільнено з військової служби, а наказом командира військової частини від 24.01.2020 № 21 позивача виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення.
Під час проходження служби та на день звільнення з військової частини НОМЕР_1 позивачу не було виплачено індексацію грошового забезпечення з 01.01.2016 по 01.03.2018
На виконання рішення суду відповідач здійснив   нарахування та виплату індексації грошового забезпечення з 01.01.2016 по 01.03.2018.
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 28.01.2022 по справі № 400/9507/21 зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 01.03.2018, враховуючи базовий місяць - січень 2008 року, з урахуванням раніше проведених виплат.
22.06.2023 Військовою частиною НОМЕР_1 на виконання рішення суду по справі №400/9507/22 перераховано на картковий рахунок позивача індексацію грошового забезпечення за період з 01.0.2016 по 01.03.2018, з урахуванням виплачених сум, в сумі 77935, 19 грн.
З наведеного виходить, що відповідач в день звільнення позивача – 24.01.2020 не виконав законодавчо встановленого обов`язку щодо повного розрахунку при звільненні, оскільки не виплатив позивачу індексацію грошового забезпечення, яка є складовою грошового забезпечення позивача, в повному обсязі.
Вказаний обов`язок відповідач виконав 22.06.2023, перерахувавши на картковий рахунок позивача індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 01.03.2018, з урахуванням виплачених сум, що склала 77 935, 19 грн.
Враховуючи викладене, на думку колегії суддів, позивач має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 25.01.2020 (наступний день за днем звільнення) по 25.07.2020 (з урахуванням встановленого 6-ти місячного обмеження виплати).
Суд  першої інстанції  в оскаржуваному рішенні послався на позицію Верховного Суду, викладену в постановах від 04.12.2019 у справі № 825/742/16 та від 28.11.2022 у справі № 380/693/20, як на таку, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин.
Проте, судом першої інстанції не враховано більш пізню позицію Верховного Суду, яка підлягає застосуванню до спірних правовідносин, викладену в постанові від 28.06.2023 у справі № 560/11489/22.
У вказаній постанові Верховний Суд, аналізуючи положення статей 116,117 КЗпП України за аналогічних обставин, виснував про таке.
Частина перша  статті 117 КЗпП України  переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.
Частина друга  статті 117 КЗпП України  стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.
Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій  статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.
Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.
Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими  Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене  статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання,  тому числі й після прийняття судового рішення.
Крім того, у вказаній постанові Суд дійшов висновку про нерелевантність до спірних правовідносин, які є аналогічними до правовідносин у даній справі, правової позиції Верховного Суду, яка викладена у постанові від 04.12.2019 у справі № 825/742/16 (див. пункт 11 постанови Верховного Суду від 28.06.2023 у справі № 560/11489/22).
При цьому апеляційний суд зазначає, що правова позиція Верховного Суду, викладена у постанові від 28.11.2022 у справі № 380/693/20 є подібною за змістом до постанови Верховного Суду від 04.12.2019 у справі № 825/742/16, а отже також не є релевантною до даної справи.
Повертаючись до обставин даної справи, колегія суддів зауважує, що відповідно до абз. 3, 4 п. 2 Порядку №100, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.
При обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку (п. 3 Порядку № 100).
Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
При обчисленні середньої заробітної плати за два місяці, виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, середньоденна заробітна плата визначається шляхом ділення суми, розрахованої відповідно до абзацу п`ятого пункту 4 цього Порядку, на число робочих днів за останні два календарні місяці, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, згідно із графіком підприємства,  установи, організації (п. 8 Порядку №100).
Відповідно до п. 4 Порядку №100 при обчисленні середньої заробітної плати не враховуються, зокрема, одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які  виходять на пенсію, вихідна допомога тощо); компенсаційні   виплати   на   відрядження  і  переведення (добові,  оплата за проїзд,  витрати на наймання житла,  підйомні, надбавки, що виплачуються замість добових); пенсії,  державна  допомога,  соціальні  та  компенсаційні виплати.
У пункті 6 Постанови «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року №13 Пленум Верховного Суду України зазначив, що задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.
Проте, колегія суддів зазначає, що за наявних матеріалів справи не вбачається за можливе провести точний розрахунок суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні ОСОБА_1 , оскільки в матеріалах справи відсутня довідка про розмір грошового забезпечення позивача за останні місяці роботи, що передували звільненню –  листопад-грудень 2019 року. 
Таким чином, суд апеляційної інстанції,  керуючись частиною 4 статті 245 КАС України, вважає за необхідне зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період 25.01.2020 по 25.07.2020 виходячи з середньомісячного грошового забезпечення за останні два календарні місяці служби, що передують місяцю звільнення з військової служби відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08.02.1995 №100. 
У силу п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України   за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Згідно зі   ст. 317 КАС України   підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 , скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, яким позовні вимоги слід задовольнити частково.
Враховуючи те, що апелянт звільнений від сплати судового збору розподіл судових витрат, відповідно до ст. 139 КАС України, не здійснюється.
Керуючись ст. ст. 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 21.09.2023 у справі № 400/8799/23 – скасувати.
Ухвалити нову постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 (ЄДРПОУ НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 )  щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_2 ) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період 25.01.2020 по 25.07.2020 виходячи з середньомісячного грошового забезпечення за останні два календарні місяці служби, що передують місяцю звільнення з військової служби відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08.02.1995 №100.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 (ЄДРПОУ НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_2 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період 25.01.2020 по 25.07.2020 виходячи з середньомісячного грошового забезпечення за останні два календарні місяці служби, що передують місяцю звільнення з військової служби відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення.
В задоволенні інших позовних вимог – відмовити.
          Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, за виключенням випадків, передбачених підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Суддя-доповідач 		О.І. Шляхтицький	
Судді	  	С.Д. Домусчі    Г.В. Семенюк