Постанова
Іменем України
 
17 січня 2024 року
м. Київ
 
справа №  285/2532/22
провадження № 61-15137св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В.,                      Тітова М. Ю.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - фізична особа-підприємець ОСОБА_2 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про зобов`язання вчинення дій, визнання незаконним та скасування наказу, стягнення заборгованості із заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди
 
за касаційною скаргою фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 26 грудня 2022 року у складі судді Михайловської А. В. та постанову Житомирського апеляційного суду від 19 вересня 2023 року у складі колегії суддів: Борисюка Р. М., Галацевич О. М., Микитюк О. Ю.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У червні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, у якому, уточнивши позовні вимоги, просила визнати незаконним та скасувати наказ ФОП            ОСОБА_2 від 28 травня 2020 року № 8; зобов`язати відповідача звільнити                  її з роботи шляхом видачі наказу про звільнення, вказавши дату звільнення - «01.04.2022» та підставу звільнення «за згодою сторін за ч. 1 ст. 36 КЗпП України»; зобов`язати відповідача сплатити за найманого працівника ОСОБА_1 єдиний соціальний внесок та страхові платежі за період з червня 2020 року до березня 2022 року включно; стягнути з відповідача на її користь заробітну плату за березень 2022 року в розмірі 6 500,00 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 01 березня 2022 року до 20 червня 2022 року в розмірі                    24 761,60 грн, компенсацію за невикористану відпустку за період з 15 жовтня               2019 року до 01 квітня 2022 року в розмірі 18 261,68 грн, моральну шкоду в розмірі                                   10 000,00 грн.
 
На обґрунтування заявлених вимог ОСОБА_1 зазначала, що  15 жовтня       2019 року між нею і ФОП ОСОБА_2 укладено безстроковий трудовий договір, за умовами якого її прийнято на роботу прибиральницею службових приміщень. Про укладення договору письмово повідомлено органи державної податкової служби, згідно з квитанцією від 14 жовтня 2019 року № 92393224407. У зв`язку із тим що ФОП ОСОБА_2 не виплачувала їй заробітної плати та припинила сплачувати за неї як найманого працівника обов`язкові соціальні внески і страхові платежі, вона 01 квітня 2022 року через засоби поштового зв`язку подала заяву про звільнення з роботи з 08 квітня 2022 року за згодою сторін (пункт 1 стаття 36 КЗпП України).  Крім цього, на час припинення трудових відносин їй не була виплачена заборгованість із заробітної плати та компенсація за невикористану відпуску. Такими діями ФОП ОСОБА_2 завдала їй моральної шкоди.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Новоград-Волинський міськрайонний суд Житомирської області рішенням               від 26 грудня 2022 року позов задовольнив частково. Визнав незаконним та скасував наказ ФОП ОСОБА_2 від 28 травня 2020 року № 8 про визнання трудового договору від 15 жовтня 2019 року, укладеного з ОСОБА_1 , таким, що не набрав чинності. Стягнув з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 нараховану, але не виплачену заробітну плату за березень 2022 року в розмірі                    6 500,00 грн та моральну шкоду в розмірі 5 000,00 грн. В решті позову відмовив. Вирішив питання щодо розподілу судових витрат.
 
Рішення суду першої інстанції мотивоване наявністю правових підстав для часткового задоволення заявлених вимог у зв`язку з порушенням відповідачем норм трудового законодавства України. 
 
Короткий зміст рішення апеляційного суду
Житомирський апеляційний суд постановою від 19 вересня 2023 року апеляційну скаргу представника ФОП ОСОБА_2 - адвоката Романюка І. М. залишив без задоволення, а рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 26 грудня 2022 року - без змін.
 
Постанова апеляційного суду мотивована законністю й обґрунтованістю рішення суду першої інстанції.  
 
Рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог  не оскаржувалося, а тому не було предметом апеляційного перегляду.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги, відзиву та їх узагальнені аргументи 
У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду 20 жовтня 2023 року,                       ФОП ОСОБА_2 просить скасувати рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 26 грудня 2022 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 19 вересня 2023 року   і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції. 
Як на підставу касаційного оскарження судових рішень заявник посилається на те, що відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування у сукупності, виходячи з фактичних обставин справи, у тому числі щодо чинності трудового договору від 15 жовтня 2019 року та наказу від 14 жовтня 2019 року № 4 про прийняття на роботу за відсутності фактичного допуску працівника до роботи,  норм права, а саме: частини першої статті 21, статті 24 та частини першої статті 94 КЗпП України; частини першої статті 2 та частини першої статі 21 Закону України «Про оплату праці»; абзаців першого та четвертого пункту 50.1 ПК України; наказу Міністерства фінансів України від 13 січня 2015 року № 4 зі змінами; постанови Кабінету Міністрів України від 17 червня 2015 року № 413; справу розглянуто за відсутності ОСОБА_2 та її представника - адвоката Романюка І. М., належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання; суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи. 
Обґрунтовуючи вимоги касаційної скарги, ФОП ОСОБА_2 посилається на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело до неповного встановлення фактичних обставин справи, які мають суттєве значення для правильного вирішення справи, адже позивач ніколи не перебувала з нею в трудових відносинах. 
26 грудня 2022 року суд першої інстанції розглянув справу та ухвалив оскаржуване рішення за відсутності відповідача та її представника - адвоката Романюка І. М., відхиливши клопотання про відкладення розгляду справи з 26 грудня 2022 року       на іншу дату.  
Оскільки рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову                  в апеляційному порядку не оскаржувалося та не переглядалося, предметом касаційного перегляду є судові рішення в частині задоволених позовних вимог.
До Верховного Суду надійшов відзив ОСОБА_1  на касаційну скаргу, який мотивований законністю і обґрунтованістю ухвалених у справі рішень.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 30 листопада 2023 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції. 
 
08 грудня 2023 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами 
14 жовтня 2019 року ФОП ОСОБА_2 видала наказ № 4, згідно з яким             ОСОБА_1 прийнято на роботу прибиральницею службових приміщень                             з наступним укладенням трудового договору та допуском до роботи (виконання обов`язків) за умови подання нею паспорта або іншого документа, що посвідчує особу, трудової книжки (у разі наявності) або відомостей про трудову діяльність               з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (а. с. 40).
15 жовтня 2019 року між ФОП ОСОБА_2 і ОСОБА_1 укладено безстроковий трудовий договір, умовами якого передбачені обов`язки сторін, вихідні дні, тривалість щорічної оплачуваної відпустки та умови набрання чинності трудовим договором.
Так, згідно з пунктом 8 трудового договору він набирає чинності з моменту його підписання та фактичного допуску працівника до роботи.
Згідно з повідомленням про прийняття працівника на роботу від 14 жовтня               2019 року і квитанції від 14 жовтня 2019 року № 2 ФОП ОСОБА_2 повідомила Державну податкову службу України про прийняття ОСОБА_1 на роботу. 
До трудової книжки ОСОБА_1 відповідач внесла відомості про прийняття її на роботу прибиральницею службових приміщень згідно з наказом від 14 жовтня 2019 року № 4, запис 29 від 15 жовтня 2019 року. 
Відповідно до форми ОК-5, виданої Пенсійним фондом України щодо ОСОБА_1 , за період 2019 - 2020 роки проводились пенсійні відрахування.
Згідно з первинними відомостями з Державного реєстру фізичних особі - платників податків про джерела/суми виплачених доходів та утриманих податків станом на 23 травня 2022 року ОСОБА_1 у період з 15 жовтня 2019 року                       до 29 травня 2020 року отримувала заробітну плату, джерело отримання доходів - ФОП ОСОБА_2  
28 травня 2020 року ФОП ОСОБА_2 видала наказ № 8, згідно з яким трудовий договір від 15 жовтня 2019 року, укладений із ОСОБА_1 , визнала таким, що не набрав чинності, оскільки паспорта або іншого документа, що посвідчує особу, трудової книжки або відомостей про трудову діяльність з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування ОСОБА_1 не подала, до роботи прибиральниці службових приміщень як найманий працівник за трудовим договором від 15 жовтня 2019 року не приступила. 
02 серпня 2022 року ФОП ОСОБА_2 подала до Державної податкової служби України скасування повідомлення про прийняття працівника на роботу щодо ОСОБА_1 , що відомо із самого повідомлення та квитанції до нього. Також надала ряд податкових розрахунків сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податків - фізичних осіб, і сум утриманого з них податку, а також сум нарахованого єдиного внеску за 2019 та 2020 роки від 12 серпня             2022 року та за 2022 рік від 02 серпня 2022 року, квитанцій до них від 03 та               12 серпня 2022 року та відомостей про суми нарахованого доходу, отриманого та сплаченого податку на доходи фізичних осіб, та військового збору від 11 і 12 серпня 2022 року, із корегуванням згідно із скасуванням повідомлення про прийняття працівника ОСОБА_1  на роботу. 
З індивідуальних відомостей про застраховану особу ОСОБА_1 , отриманих             15 листопада 2022 року з Головного управління Пенсійного фонду України                           у Житомирській області на виконання ухвали суду від 27 жовтня 2022 року,                    з датою формування виписки 09 листопада 2022 року, за 2019-2022 роки відомостей про надходження страхових внесків немає. 
Згідно з інформацією, яка є у відомостях з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про джерела/суми доходів, отриманих від податкових агентів, та/або суми доходів, отриманих самозайнятими особами, а також суму річного доходу, задекларованого фізичною особою в декларації про майновий стан                       і доходи щодо ОСОБА_1 , з датою формування 09 листопада 2022 року, отриманою 18 листопада 2022 року від Головного управління Державної податкової служби у Житомирській області, за період з ІV кварталу 2019 року до ІІ кварталу 2022 року підтверджується нарахування та виплата ФОП ОСОБА_2 заробітної плати позивачу за ІV квартал 2019 року та І квартал 2020 року.  
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,                   є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права  у  подібних  правовідносинах,  викладеного                               у  постанові  Верховного  Суду та застосованого судом апеляційної інстанції                      в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується  з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
 
Верховний Суд, перевіривши правильність застосування судами норм                        права  в   межах   касаційної   скарги,   дійшов   висновку,   що   касаційна   скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
 
Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права
Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Згідно з частинами першою, третьою статті 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Особливою формою трудового договору є контракт,                  в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.
Відповідно до статті 23 КЗпП України трудовий договір може бути:                                         1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та                 в інших випадках, передбачених законодавчими актами.
Встановивши, що позивач перебувала з відповідачем у трудових відносинах                        з 15 жовтня 2019 року, що підтверджується трудовим договором, укладеним між сторонами; внесеними записами до трудової книжки позивача про прийняття її на роботу; первинними відомостями з Пенсійного фонду України та Головного управління Державної податкової служби у Житомирській області  і відомостями              з податкового органу, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, обґрунтовано визнав незаконним і скасував наказ ФОП ОСОБА_2                               від 28 травня 2020 року № 8 про визнання трудового договору від 15 жовтня               2019 року, укладеного з ОСОБА_1 , таким, що не набрав чинності.
Згідно зі статтею 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.
Пунктом 3 трудового договору визначено, що фізична особа підприємець зобов`язується оплачувати працю працівнику у розмірі згідно зі штатним розписом, з дотриманням мінімальних державних гарантій в оплаті праці.
Мінімальна заробітна плата - це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може встановлюватися оплата за виконану працівником місячну норму робіт (КЗпП України, Закон України «Про оплату праці»). 
З 01 січня до 30 вересня 2022 року розмір мінімальної заробітної плати становив 6 500,00  грн.
Встановивши, що відповідач не виплатила позивачу заробітну плату за березень 2022 року, суди дійшли обґрунтованого висновку про її стягнення.  
Відповідно до статті 237-1 КЗпП України в чинній на час виникнення спірних правовідносин редакції відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Встановивши порушення відповідачем норм трудового законодавства України щодо позивача, з урахуванням тривалості, тяжкості вимушених змін у житті позивача та глибини душевних хвилювань і страждань, пов`язаних з необхідністю відновленням таких прав, суди також дійшли правильного висновку про часткове задоволення вимог ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди. 
 
Доводи касаційної скарги висновків судів у частині задоволених вимог не спростовують, зводяться до незгоди та намагання довести відсутність між сторонами трудових відносин, вказуючи, що позивач жодного дня не працювала                     у відповідача.
 
Переоцінка доказів знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції (стаття 400 ЦПК України). Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій (висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 16 січня 2019 року                 у справі № 373/2054/16-ц).
 
Аргументи касаційної скарги про розгляд справи судом першої інстанції за відсутності ОСОБА_2 і її представника - адвоката Романюка І. М., належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання спростовуються матеріалами справи та обґрунтовано відхилені судом апеляційної інстанції.
 
Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, касаційний суд не встановив.
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення. 
Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної  скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог та постанови апеляційного суду - без змін. 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 залишити без задоволення.
 
Рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області                    від 26 грудня 2022 року в частині задоволених позовних вимог та постанову Житомирського апеляційного суду від 19 вересня 2023 року залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді                                                                             А. Ю. Зайцев
                                                                                       
                                                                                       Є. В. Коротенко
 
                                                                                      М. Ю. Тітов