ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/909/24 Справа № 227/1593/23 	  	Суддя у 1-й інстанції - Любчик В.М. Суддя у 2-й інстанції - Тимченко О. О.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 січня 2024 року                                                                м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

головуючого судді - Тимченко О.О.,
суддів - Зубакової В.П.,Остапенко В.О., 

учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – Комунальне підприємство «Добро» Добропільської міської ради,
третя особа – ОСОБА_2 , 

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін в приміщенні Дніпровського апеляційного суду в м. Кривий Ріг Дніпропетровської області цивільну справу № 227/1593/23 за позовом ОСОБА_1 до комунального підприємства «Добро» Добропільської міської ради, третя особа: ОСОБА_2 , про стягнення грошових коштів, 

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 ,

на рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 19 вересня 2023 року, повний текст рішення складено 19 вересня 2023 року (суддя Любчик В.М.), –

В С Т А Н О В И В:

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ

У липні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з зазначеним позовом, в обґрунтування якого послався на те, що відповідно до рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 14 січня 2014 року, право власності на квартиру АДРЕСА_1 належить йому та його колишній дружині ОСОБА_2 по частині кожному. Вказане рішення суду про поділ квартири він надав до комунального підприємства «Добро» Добропільської міської ради для врахування при обчисленні оплати за централізоване опалення. В квартирі він з 2019 року не проживає. 7 лютого 2020 року Добропільским міськрайонним судом Донецької області ухвалено заочне рішення, про стягнення з нього на користь КП «Добро» заборгованості з оплати житлово-комунальних послуг за централізоване опалення, надане за адресою: АДРЕСА_2 , за період з 21 лютого 2018 року по 08 квітня 2019 року, станом на 29 червня 2019 року в розмірі 14 364,70 грн, судовий збір в розмірі 1921,00 грн. 17 вересня 2021 року Добропільським міськрайонним судом винесено судовий наказ про стягнення з нього на користь КП «Добро» заборгованості з оплати житлово-комунальних послуг з постачання теплової енергії за адресою: АДРЕСА_2 , за період з 31 жовтня 2019 року по 02 серпня 2021 року в сумі 18179,10 грн, та судовий збір в розмірі 227,00 грн. Заборгованість за рішенням суду від 07.02.2020 року та за судовим наказом від 17.09.2021 року позивач сплатив повністю. З жовтня 2021 року нарахування за спожиту теплову енергію за адресою: АДРЕСА_2 , здійснюється на 2 особові рахунки, на його особовий рахунок НОМЕР_1 , опалювальна площа 24,55 кв.м. та особовий рахунок ОСОБА_2 НОМЕР_2 , опалювальна площа також 24,55 кв.м. Вважає, що сплативши заборгованість за спожиту теплову енергію стягнуту за рішенням суду від 07.02.2020 року та за судовим наказом від 17.09.2021 року, у нього виникла безпідставна переплата коштів через нарахування відповідачем йому заборгованості за іншу особу, ОСОБА_2 . Тому, посилаючись на статтю 1212 ЦК України просить стягнути з відповідача на його користь грошові кошти за послуги з постачання теплової енергії в розмірі 16 285,70 грн, 18 406,10 грн, а всього на загальну суму 34 691,80 грн, та понесені по справі витрати по сплаті судового збору у розмірі 1073,60 грн.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 19 вересня 2023 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Судове рішення мотивоване тим, що грошові кошти у розмірі 34 691 грн 80 коп за своєю правовою природою не є безпідставно отриманими, оскільки були отриманні КП «Добро» Добропільської міської ради від ОСОБА_1 на підставі рішення суду та судового наказу, тому відсутні правові підстави для застосування вимог статті 1212 ЦК України. Крім того, обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. 

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ АПЕЛЯЦІЙНИХ СКАРГ 

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, яке не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим, тому просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ОСОБИ, ЯКА ПОДАЛА АПЕЛЯЦІЙНУ СКАРГУ

Позивач в апеляційній скарзі посилається на доводи, викладені у позовній заяві, та додатково зазначає, що під час виконання договору з оплати житлово-комунальних послуг за централізоване опалення виникла безпідставна переплата (за рішенням суду та судовим наказом), так і вимушена оплата обсягів послуг, нарахованих за іншу особу – ОСОБА_2 , власницю частини квартири. Вважає, що обґрунтовано звернувся з позовом до суду за захистом свого права, однак, суд дійшов висновку, що не існує будь-яких підстав для стягнення з відповідача переплати грошових коштів на утримання свого майна, чим проігнорував права позивача.

УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ТА ЗАПЕРЕЧЕНЬ ІНШІХ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Від КП «Добро» Добропільської міської ради надійшов відзив на апеляційну скаргу в якій представник відповідача просить відмовити у задоволенні скарги та залишити рішення суду в силі.

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

Судом першої інстанції встановлено, що комунальне підприємства «ДОБРО» Добропільської міської ради є постачальником послуг централізованого опалення за адресою: АДРЕСА_2 .

27 лютого 2020 року Добропільським міськрайонним судом Донецької області ухвалено рішення у справі № 227/4493/19 за позовом Комунального підприємства «ДОБРО» Добропільської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості з оплати житлово-комунальних послуг за централізоване опалення. Стягнуто з ОСОБА_1 , на користь Комунального підприємства «ДОБРО» Добропільської міської ради заборгованість з оплати житлово-комунальних послуг за централізоване опалення за адресою: АДРЕСА_2 , за період з 21 лютого 2018 року по 08 квітня 2019 року станом на 29 червня 2019 року в загальному розмірі 14364 (чотирнадцять тисяч триста шістдесят чотири) гривні 70 копійок, з яких: 12893,15 гривень – заборгованість з оплати послуг за централізоване опалення, 395,72 гривень – 3% річних, 1075,83 гривень – інфляційні нарахування, стягнуто витрати по сплаті судового збору у розмірі 1921 (одна тисяча дев`ятсот двадцять одна) гривня 00 копійок (а.с. 20, 21).

На підставі судового наказу Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 17 вересня 2021 року з ОСОБА_1 , стягнуто на користь Комунального підприємства "Добро" Добропільської міської ради, заборгованість з оплати житлово-комунальних послуг з постачання теплової енергії за адресою: АДРЕСА_2 , за період з 31 жовтня 2019 року по 02 серпня 2021 року в сумі 18179 грн. 10 коп, витрати по сплаті судового збору в сумі 227 гривень 00 копійок (а.с.22).

ОСОБА_1 посилається, що повністю сплатив заборгованість за вказаним рішенням суду від 27.02.2020 року та судовим наказом від 17.09.2021 року у сумі 34 691,80 грн, відповідач цю обставину не заперечує.

Відповідно до копії квитанції № 37 від 12.11.2021 року ОСОБА_1 сплатив на користь КП «Добро» Добропільської міської ради 18 179 грн 10 коп, та 227 гривень відповідно до квитанції № 38 (а.с. 25).

Відповідно до копії постанови про закінчення виконавчого провадження № 61862539 від 01.09.20 року з ОСОБА_1 утримано 1921 грн судового збору (а.с. 26).

За договором купівлі-продажу від 02.10.2011 року, ОСОБА_1 купив у спільну сумісну власність подружжя квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 49,1 кв.м., житловою площею 32,9 кв.м.

Згідно рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 14 січня 2014 року, ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) та ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) є співвласниками квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 49,1 кв.м., житловою площею 32,9 кв.м, за кожним визнано 1/2 частина (а.с.16-17).

29.03.2019 року між ОСОБА_1 та Комунальним підприємством «ДОБРО» Добропільської міської ради був укладений договір про надання послуг з централізованого опалення, строк дії договору з 14.10.2016 року по 31.12.2019 року з пролонгацією на кожний наступний рік.

З довідки виданої приватним підприємством «Добропільська ремонтно-експлуатаційна служба «Південний» № 169 від 22 червня 2023 року вбачається, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з 2019 року за адресою: АДРЕСА_2 , не мешкає (а.с.23).

З жовтня 2021 року нарахування за спожиту теплову енергію за адресою: АДРЕСА_2 здійснюється окремо на особовий рахунок ОСОБА_1 ( НОМЕР_1 ), опалювальна площа 24,55 кв.м, заборгованість станом на 26 червня 2023 року 7732,09 грн; особовий рахунок ОСОБА_2 ( НОМЕР_2 ) , опалювальна площа 24,55 кв.м, заборгованість станом на 26 червня 2023 року 7732,09 грн (а.с.24).

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Згідно із статтею 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

МОТИВИ З ЯКИХ ВИХОДИВ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД, ТА ЗАСТОСОВАНІ НОРМИ ПРАВА

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Частиною 4 статті 19 ЦПК України передбачено, що спрощене позовне провадження призначене для розгляду: малозначних справ; справ, що виникають з трудових відносин; справ про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд; справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Відповідно до частини 1 статті 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Відповідно до частини 3 цієї статті розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Зважаючи на те, що ціна позову в даній справі є меншою ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд апеляційної скарги здійснюється без повідомлення сторін.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що грошові кошти у розмірі 34 691 грн 80 коп за своєю правовою природою не є безпідставно отриманими, оскільки були отриманні КП «Добро» Добропільської міської ради від ОСОБА_1 на підставі рішення суду та судового наказу, тому відсутні правові підстави для застосування вимог статті 1212 ЦК України. Крім того, обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. 

Такі висновки суду першої інстанції є правильними та такими, що ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.

Між сторонами виникли правовідносини з відшкодування витрат щодо оплати житлово-комунальних послуг, які регулюються нормами ЦК України, ЖК України і Законом України «Про житлово-комунальні послуги».

Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Нездійснення особою своїх цивільних прав не є підставою для їх припинення, крім випадків, встановлених законом. Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавств. 

Відповідно до частини третьої статті 13 Конституції України та частини четвертої статті 319 ЦК України при здійсненні права власності визначається, що власність зобов`язує.

За змістом частини першої статті 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг (пункт 1 частини першої статті 20 цього ж Закону України) кореспондує обов`язок споживача оплачувати житлово - комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Статтею 360 ЦК України передбачено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

Солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання.

Боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього (частина 1 статті 544 ЦК України).

Якщо хтось із співвласників відмовляється брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 521/3743/17-ц та від 13 грудня 2018 року у справі № 592/3181/16-ц.

Отже суд першої інстанції дійшов обґрунтованого, що позивач, сплативши свідомо та добровільно заборгованість за рішенням суду від 27.02.2020 року та судовим наказом від 17.09.2021 року у сумі 34 691,80 грн за надані житлово-комунальні послуги з постачання теплової енергії, виконав солідарний обов`язок, зокрема і за ОСОБА_2 , тому має право вимагати стягнення саме з неї половини вартості витрат, понесених ним на утримання майна.

Згідно з частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Аналіз статті 1212 ЦК України і цього інституту цивільного законодавства вказує на те, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) це відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею).

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.

Отже, для виникнення зобов`язання, передбаченого статтею, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося.

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Зазначена норма закону застосовується лише у тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто з допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку , що правовою підставою для отримання відповідачем КП «Добро» Добропільської міської ради від позивача суми в розмірі 34 691 грн 80 коп сталі рішення суду та судовий наказ, тому відсутні правові підстави для застосування статті 1212 ЦК України.

Отже грошові кошти в сумі 34 691,80 грн за своєю правовою природою не є безпідставно отриманими. 

За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. 

Під способами захисту суб`єктивних прав розуміють закріплені законом матеріально правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника (пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16).

При цьому під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що спричиняє потрібні результати, наслідки, тобто матиме найбільший ефект по відновленню відповідних прав, свобод та інтересів на стільки, на скільки це можливо.

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20).

З огляду на викладене, колегія суддів не вбачає підстав для зміни чи скасування законного та обґрунтованого рішення суду першої інстанції.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі відповідача зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог статті 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип,пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНИХ СКАРГ

Згідно із статтею 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для скасування судового рішення в межах доводів та вимог апеляційних скарг відсутні, а тому апеляційні скарги слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки, апеляційні скарги залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 19 вересня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий                                                                О.О.Тимченко

Судді:                                                                        В.П. Зубакова

В.О. Остапенко