ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/129/24 Справа № 183/2690/21 	  	Суддя у 1-й інстанції - Оладенко  О. С. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2024 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючої - Городничої В.С.,
суддів: Петешенкової М.Ю., Лопатіної М.Ю.,
за участю секретаря судового засідання — Панасенко С.С.,  

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 січня 2023 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , третя особа – Новомосковський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Новомосковському районі Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро), про визнання батьківства, –

                                       В С Т А Н О В И Л А:

       У квітні 2021 року ОСОБА_3  звернувся до суду з позовом до  ОСОБА_2 ,  ОСОБА_1 , про визнання батьківства (т. 1 а.с. 1-3), який в подальшому уточнив (т. 1 а.с. 89-91), в обґрунтування якого посилався на те, що з 2011 року до січня 2020 року проживав однією сім`єю з ОСОБА_4 без реєстрації шлюбу. 
Від спільного проживання з відповідачкою у них ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син – ОСОБА_5 . 
Відомості про батька в актовому записі про народження записано зі слів матері. 
Після припинення фактичних шлюбних відносин ОСОБА_6 зареєструвала шлюб з відповідачем ОСОБА_1 , змінила прізвище. 
Після цього дитині видано повторне свідоцтво про народження, у якому батьком вказаний ОСОБА_1 . 
Позивач любить свого сина, має намір з ним спілкуватись та виховувати його. Позивач протягом восьми років виховував сина, проживали разом починаючи з дня його народження. 
З метою захисту своїх прав як батька, позивач був змушений звернутися до суду з даним позовом. 
       На підставі викладеного та з урахуванням уточнень, позивач просив суд визнати його батьком дитини – ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; зобов`язати Новомосковський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Новомосковському районі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) внести відповідні зміни до актового запису №195 від 22.03.2012 про народження « ОСОБА_7 », ІНФОРМАЦІЯ_2 , який народився у місті Новомосковськ Дніпропетровської області, шляхом виключення з актового запису про народження відомостей про батька « ОСОБА_1 » та внесення в актовий запис нових відомостей зазначивши батьком дитини « ОСОБА_3 », ІНФОРМАЦІЯ_3 , громадянина України, змінивши прізвище та по-батькові дитини на « ОСОБА_8 » 
       Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 січня 2023 року позовні вимоги  ОСОБА_3  до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , третя особа – Новомосковський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Новомосковському районі Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро), про визнання батьківства, задоволено.
Визнано ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , громадянина України, батьком дитини – ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Зобов`язано Новомосковський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Новомосковському районі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) внести відповідні зміни до актового запису №195 від 22.03.2012 про народження « ОСОБА_7 », ІНФОРМАЦІЯ_2 , який народився у місті Новомосковськ Дніпропетровської області, шляхом виключення з актового запису про народження відомостей про батька « ОСОБА_1 » та внесення в актовий запис нових відомостей зазначивши батьком дитини « ОСОБА_3 », ІНФОРМАЦІЯ_3 , громадянина України, змінивши прізвище та по-батькові дитини на « ОСОБА_8 ».
Стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати по сплаті судового збору в розмірі 908 (дев`ятсот вісім) грн, з кожного (т. 1 а.с. 180-183).
       Не погодившись із рішенням суду першої інстанції,  ОСОБА_1  та ОСОБА_2  подали апеляційну скаргу (т. 1 а.с. 189-192), посилаючись на неповне з`ясування фактичних обставин справи, що мають значення для справи, невідповідність висновків фактичним обставинам справи, а також на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, просять рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог  ОСОБА_3  відмовити в повному обсязі.
ОСОБА_3  не скористався своїм правом подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу у цій справі станом на час її розгляду апеляційним судом, але в силу вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
       Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
       Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
       Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
       Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, а рішення суду скасувати враховуючи наступне.
       Задовольняючи позовні вимоги  ОСОБА_3  суд першої інстанції виходив з їх доведеності оцінивши докази, надані позивачем на підтвердження своїх вимог, враховуючи ухилення відповідачки від проведення експертизи, а також з урахуванням відсутності доказів, які спростовують доводи позивача.
Разом з тим, колегія суддів не погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.
Судом першої інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у ОСОБА_6 народилася дитина – син ОСОБА_5 , матір`ю якої записана відповідно ОСОБА_6 , а батько на підставі ч. 1 ст. 135 СК України записаний зі слів матері як ОСОБА_5 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серія НОМЕР_1 від 22.03.2012 та копією актового запису про народження №195 від 22.03.2012, повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження (а.с. 76 на звороті, 77-79). 
24 липня 2020 між відповідачами ОСОБА_1 та ОСОБА_6 зареєстровано шлюб, про що зроблено актовий запис №188 (а.с. 72, 73, 80).
Відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 28.10.2020 звернулися до органу державної реєстрації актів цивільного стану з заявою про визнання батьківства та внесення до актового запису про народження ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відомостей про ОСОБА_1 , як про батька дитини (а.с. 68).
Малолітній ОСОБА_5 також звернувся з письмовою заявою до відділу реєстрації актів цивільного стану у якій просив змінити його прізвище та по-батькові (а.с. 69).
30.10.2020 Новомосковським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) видано свідоцтво про народження НОМЕР_2 , з якого вбачається, що до актового запису №195 від 22.03.2012 внесено зміни, батьком дитини записано ОСОБА_1 , матір`ю – ОСОБА_2 , прізвище дитини змінено з « ОСОБА_9 » на « ОСОБА_10 », по-батькові змінено з « ОСОБА_11 » на « ОСОБА_12 »; ім`я, дата та місце народження залишилися без змін (а.с. 7).
Суду подано акт про встановлення факту проживання від 23.03.2021 (а.с. 8), з якого вбачається, що ОСОБА_6 разом з дитиною ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , частково без реєстрації проживали з ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 з 2011 року по 2020 рік. Акт складено за участю сусідів та засвідчено головою квартального комітету (а.с. 8).
Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).
Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).
Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).
Гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами є однією із основних засад (принципів) цивільного судочинства (пункт 3) частини третьої статті 2 ЦПК України).
Ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Будь-яка особа, яка не є учасником справи, має право на доступ до судових рішень у порядку, встановленому законом (частина перша статті 8 ЦПК України).
Про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи (частина друга статті 211 ЦПК України).
Судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. Стороні чи її представникові за їхньою згодою можуть бути видані судові повістки для вручення відповідним учасникам судового процесу. Судова повістка може бути вручена безпосередньо в суді, а у разі відкладення розгляду справи про дату, час і місце наступного засідання може бути повідомлено під розписку. У разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається: 1) юридичним особам та фізичним особам - підприємцям - за адресою місцезнаходження (місця проживання), що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань; 2) фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку (частини шоста, сьома статті 128 ЦПК України).
Європейський суд з прав людини вказав, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом (GUREPKA v. UKRAINE (No. 2), № 38789/04, § 23, ЄСПЛ, від 08 квітня 2010 року).
Європейський суд з прав людини зауважив, що право на публічний розгляд, передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції, має на увазі право на «усне слухання». Право на публічний судовий розгляд становить фундаментальний принцип. Право на публічний розгляд було б позбавлене смислу, якщо сторона в справі не була повідомлена про слухання таким чином, щоб мати можливість приймати участь в ньому, якщо вона вирішила здійснити своє право на явку до суду, встановлене національним законом. В інтересах здійснення правосуддя сторона спору повинна бути викликана в суд таким чином, щоб знати не тільки про дату і місце проведення засідання, але й мати достатньо часу, щоб встигнути підготуватися до справи (TRUDOV v. RUSSIA, № 43330/09, § 25, 27, ЄСПЛ, від 13 грудня 2011 року).
У ЦПК України (в редакції, чинній з 15 грудня 2017 року) законодавець встановив повноваження суду апеляційної інстанції скасовувати рішення суду першої інстанції із підстави неналежного повідомлення у суді першої інстанції особи, яка подала апеляційну скаргу.
Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою (пункт 3 частини третьої статті 376 ЦПК України).
Отже, чинним законодавством імперативно передбачено, що у випадку, якщо справу (питання) розглянуто судом першої інстанції за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує цим свою апеляційну скаргу, це є обов`язковою підставою для скасування апеляційним судом судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення.
У разі невиконання судом апеляційної інстанції приписів пункту 3 частини третьої статті 376 ЦПК України будь-яке його судове рішення, зокрема й про залишення рішення суду першої інстанції без змін, є апріорі незаконним та, за умов його оскарження, підлягає скасуванню судом касаційної інстанції з поверненням справи до апеляційного суду для нового розгляду з додержанням вимог цивільних процесуальних норм, зазначених вище.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Аналіз постанов Касаційного цивільного суду підтверджує, що застосування пункту 3 частини третьої статті 376 ЦПК України є одинаковим, передбачуваним та послідовним.
Про це свідчить численна кількість постанов суду касаційної інстанції, в яких зазначається, що пунктом 3 частини третьої статті 376 ЦПК України передбачено обов`язкову підставу для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення.
Тлумачення частини першої статті 8, частини другої статті 211, пункту 3) частини третьої статті 376 ЦПК України дозволяє зробити висновок, що:
- обов`язок суду повідомити учасників справи про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє є реалізацією однією із основних засад (принципів) цивільного судочинства - відкритості судового процесу;
- невиконання (неналежне виконання) судом цього обов`язку призводить до порушення не лише права учасника справи бути повідомленим про місце, дату і час судового засідання, але й основних засад (принципів) цивільного судочинства;
- розгляд справи в суді першої інстанції за відсутності учасника справи, якого не було повідомлено про місце, дату і час судового засідання, є обов`язковою та безумовною підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення судом апеляційної інстанції, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.
До таких правових висновків дійшов Верховний суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 18.04.2022 року у справі №522/18010/18.
У квітні 2021 року позивач звернувся з позовом та зазначив в якості відповідача ОСОБА_13 та в подальшому у лютому 2022 року позивач подаючи уточнений позов в якості відповідачів зазначив ОСОБА_13 та ОСОБА_1 . Відкриваючи провадження по справі судом було залучено в якості третьої особи Новомосковський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Новомосковському районі Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро).
Разом з тим, в матеріалах справи відсутні будь-які належні докази щодо направлення уточненого позову відповідачу ОСОБА_1 , що в свою чергу позбавило останнього надати свої заперечення на позов та обгрунтувати свою позицію стосовно даних правовідносин.
Також, в матеріалах справи відсутні будь-які належні повідомлення відповідачів ОСОБА_13 та ОСОБА_1 про дату та час судового засідання, яке було призначено на 19.01.2023 року за результатами якого було ухвалено оскаржуване рішення, а також взагалі відсутні будь-які докази повідомлення третьої особи про розгляд справи. Наявні в матеріалах справи конверти з відміткою “за закінченням терміну зберігання” (т. 1 а.с. 173) не є належним повідомленням відповідачів ОСОБА_13 та ОСОБА_1 . 
Таким чином, доводи апеляційної скарги з приводу допущення судом першої інстанції порушень процесуального права, а саме: відсутність належного повідомлення відповідачів про дату, час та місце розгляду справи є доведеними та обґрунтованими, що в свою чергу потягло порушення прав відповідачів на доступ до правосуддя та реалізації своїх законних прав передбачених чинним процесуальним законодавством, а тому є підстави для застосування судом апеляційної інстанції вимог п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України, як обов`язкову підставу для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення. 
Разом з цим, колегія суддів також звертає увагу на те, що суд першої інстанції не сприяв всебічному і повному з`ясуванню обставин справи та зробив висновки, які не відповідають фактичним обставинам справи.
Суд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 в тому числі врахував ухилення ОСОБА_13 від проведення експертизи.
Разом з тим, колегія суддів не погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції враховуючи наступне.
Відповідно до частини першої статті 109 ЦПК України у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.
У постанові Верховного Суду від 10 травня 2022 року у справі №473/1343/18 (провадження №61-827св22) зазначено, що стаття 109 ЦПК України встановлює процесуальні наслідки для осіб, які ухиляються від участі в експертизі. Суд може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні лише у разі ухилення особи, яка бере участь у справі, від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо. Застосування наслідків ухилення від участі в експертизі можливе лише після постановлення ухвали про призначення експертизи та підтвердження факту ухилення особи від участі в експертизі. Ухиленням від участі в експертизі є умисні дії особи, яка бере участь у справі, метою яких є неможливість проведення експертизи. 
Висновок судово-медичної (молекулярно-генетичної) експертизи - один із доказів, які суд повинен оцінювати разом з іншими доказами, і є підставою для категоричного висновку для визнання батьківства, оскільки ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини і його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства (рішення Європейського суду з прав людини від 07 травня 2009 року, заява №3451/05).
Умовою для визнання факту, для з`ясування якого призначалася судово-генетична експертиза, є встановлення судом того, що учасник справи відповідач ОСОБА_13 ухилялась від участі в експертизі, яку неможливо провести без її участі та участі неповнолітньої дитини сторін у справі, батьківство щодо якої оспорюється, та не з`явилась разом з неповнолітньої дитиною до експертної установи у встановлений строк для збору анамнезу та відбору крові.
У справі судом першої інстанції було призначено судово-генетичну експертизу ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 березня 2022 року. Дана ухвала постановлена судом в судовому засіданні за відсутності всіх учасників справи. Будь-які докази на підтвердження отримання вказаної ухвали відповідачем ОСОБА_13 матеріали справи не містять. 
Листом КЗ “Дніпропетровське обласне бюро судово-медичної експертизи" ДОР від 03 травня 2022 року повідомлено суд першої інстанції про те, що сторонам необхідно з`явитись для проведення судово-генетичної експертизи 10.05.2022 року.
Також, листом КЗ “Дніпропетровське обласне бюро судово-медичної експертизи" ДОР від 18 травня 2022 року повідомлено суд першої інстанції про те, що сторонам необхідно з`явитись для проведення судово-генетичної експертизи 06.06.2022 року у зв`язку з неявкою ОСОБА_13 разом з дитиною.
В матеріалах справи на підтвердження повідомлення ОСОБА_13 про дати проведення судово-генетичної експертизи та необхідності останньої з`явитись до експертної установи разом з дитиною наявні телефонограми (а.с. 132, 137). 
Проте така телефонограма без належного підтвердження здійснення такого повідомлення, не свідчить про обізнаність особи.
Доказів використання судом першої інстанції інших засобів зв`язку для поінформування ОСОБА_13 матеріали справи не містять.
У постанові Верховного Суду від 22 квітня 2020 року у справі №522/19433/17 (провадження №61-835св19) зроблено висновок, що «згідно із частиною дев`ятою статті 128 ЦПК України суд викликає або повідомляє свідка, експерта, перекладача, спеціаліста, а у випадках термінової необхідності, передбачених цим Кодексом, зокрема у справах про видачу обмежувального припису - також учасників справи телефонограмою, телеграмою, засобами факсимільного зв`язку, електронною поштою або повідомленням через інші засоби зв`язку (зокрема мобільного), які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику. Отже, за загальним правилом повідомлення учасників справи телефонограмою не відповідає встановленому порядку повідомлення. 
Тому відсутні визначені процесуальним законом докази належного повідомлення ОСОБА_13 про дати проведення судово-генетичної експертизи, що в свою чергу спростовує висновки суду щодо ухилення відповідача ОСОБА_13 від проведення судово-генетичної експертизи. 
Листом КЗ “Дніпропетровське обласне бюро судово-медичної експертизи" ДОР від 08 червня 2022 року повідомлено суд першої інстанції про те, що проведення судово-генетичної експертизи у справі неможливо у зв`язку з неявкою ОСОБА_13 разом з дитиною. У зв`язку з цим ухвалу суду першої інстанції повернуто без виконання.
Повторно клопотання про призначення судово-генетичної експертизи в суді першої інстанції не заявлялось.
Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції позивачем також було заявлено клопотання про призначення судово-генетичної експертизи, яка ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 27.09.2023 року була призначена.
Листом КЗ “Дніпропетровське обласне бюро судово-медичної експертизи" ДОР від 10 жовтня 2023 року повідомлено суд апеляційної інстанції про те, що сторонам необхідно з`явитись для проведення судово-генетичної експертизи 30.10.2022 року.
Від відповідача ОСОБА_13 надійшла заява про перенесення дати проведення експертизи посилаючись на те, що вона у період з 23.10.2023 року по 03.11.2023 року перебуває з дитиною за межами міста на оздоровленні, а тому не має можливості з`явитись до експертної постанови.
Також, листом КЗ “Дніпропетровське обласне бюро судово-медичної експертизи" ДОР від 03 листопада 2023 року повідомлено суд апеляційної інстанції про те, що сторонам необхідно з`явитись для проведення судово-генетичної експертизи 27.11.2023 року у зв`язку з неявкою ОСОБА_13 разом з дитиною. 
Копія вказаного листа направлялась судом апеляційної інстанції відповідачу ОСОБА_13 , разом з тим, на адресу суду повернулись конверти “за закінченням терміну зберігання”, що в свою чергу свідчить про відсутність доказів належного повідомлення щодо дати проведення експертизи.
Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що відповідач ОСОБА_13 не була належно повідомлена про дати, на яку було призначено забір біологічних зразків для проведення судово-генетичної експертизи, яка призначалась ухвалами суду першої інстанції, а також ухвалою суду апеляційної інстанції.
Повторно клопотання про призначення судово-генетичної експертизи в суді апеляційної інстанції позивачем не заявлялось.
Отже, висновки суду стосовно того, що ОСОБА_13 ухилялась від проведення судово-генетичної експертизи, не знайшли свого підтвердження.
Статтею 51 Конституції України, частинами другою, третьою статті 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. Отже, при регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.
Відповідно до статті 121 СК України права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.
Відповідно до частини другої статті 125 СК України, якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається: за заявою матері та батька дитини; за рішенням суду.
Частиною першою статті 126 СК України передбачено, що походження дитини від батька визначається за заявою жінки чи чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Така заява може бути подана як до, так і після народження дитини до органу державної реєстрації актів цивільного стану.
Частиною першою статті 135 СК України визначено, що при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою.
Згідно з частинами першою, другою, четвертою статті 128 СК України за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до ЦПК України. Позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу.
Реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.
За правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
У СК підставою для визнання батьківства можуть бути будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до ЦПК (ч. 2 ст. 128 СК).
У СК окремо не виділяються обставини, які можуть бути підставами встановлення батьківства, завдяки чому скасоване обмеження щодо засобів доказування батьківства дитини. Таким чином, походження дитини встановлюється судом з урахуванням усіх обставин. При цьому можуть застосовуватися будь-які засоби доказування. Доказування у цій категорії справ здійснюється за допомогою будь-яких доказів, що відповідають вимогам належності та допустимості.
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 43 ЦПК України учасники справи мають право подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб.
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина третя статті 13 ЦПК України).
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).
Частиною першою статті 84 ЦПК України передбачено, що учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом.
Способами забезпечення судом доказів є, зокрема, призначення експертизи.
За змістом положень статей 102, 103 ЦПК України для з`ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо, суд призначає експертизу.
Для з`ясування факту батьківства необхідним є застосування спеціальних знань, зокрема призначення судово-біологічної (судово-генетичної) експертизи.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), рішення якого є джерелом права згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», зауважив, що «на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства» (рішення ЄСПЛ у справі «Kalacheva v. russianfederation» № 3451/05, § 34, від 07 травня 2009 року).
Судом апеляційної інстанції враховується той факт, що у даній справі судово-генетична експертиза проведена не була.
Висновок генетичної експертизи має важливе значення в процесі дослідження факту батьківства. Проте його необхідно оцінювати з урахуванням положень частин другої, третьої статті 89 ЦПК України, згідно з якими жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до статті 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.
Колегія суддів зауважує, що матеріали справи не містять належних і допустимих доказів на підтвердження обставин, якими позивач обґрунтовує наявність підстав для задоволення вимог, оскільки встановлення батьківства на підставі частини другої статті 128 СК України можливо за наявності належних і обґрунтованих доказів (відомостей), які засвідчують походження дитини від певної особи.
На підтвердження батьківства позивачем було надано такі письмові докази: акт, складений 23 березня 2021 року згідно якого ОСОБА_4 разом з дитиною ОСОБА_14 частково проживали без реєстрації з ОСОБА_3 ; фотознімки та просив допитати свідків.
Згідно актового запису про народження ОСОБА_5 , №195 від 22.03.2012 року, у графі «Батько» вказаний « ОСОБА_5 », у графі «Мати» - « ОСОБА_6 », однак колегія суддів приходить до висновку, що збіг імені вказаного в актовому записі про народження в відомостях про батька, із ім`ям позивача не є беззаперечним доказом батьківства останнього.
Апеляційний суд звертає увагу на те, що відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Внесення відомостей про батька до акту про народження дитини зі слів матері є передумовою для звернення до суду з позовом про встановлення батьківства, однак не є саме по собі підставою для задоволення таких вимог, оскільки ці обставини підлягають доказуванню.
Судом встановлено, що при народженні дитини ОСОБА_5 його мати ОСОБА_6 , у шлюбі не перебувала, спільної заяви вони з ОСОБА_3 щодо внесення відомостей про нього, як про батька, не подавали і запис про батька у книзі записів народжень було проведено за прізвищем матері, а ім`я та по батькові були записані зі слів ОСОБА_4 , в порядку ст. 135 СК України, що не може свідчити про те, що батьком ОСОБА_5 є саме ОСОБА_3 .
Також, колегія суддів звертає увагу на те, що на підтвердження фактичних шлюбних відносин та спільного проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_3 з 2011 року по січень 2020 року не надано належних, допустимих та достатніх доказів, оскільки з долучених до матеріалів справи письмових доказів та отриманих пояснень свідків неможливо встановити факт ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, які б вказували на те, що між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 склались та мали місце протягом вказаного періоду часу (в тому числі на час народження дитини), усталені відносини, які притаманні подружжю.
Покази допитаних в судовому засіданні свідків не підтверджують спільне проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_3 як подружжя, з їх показань неможливо встановити, яким чином був налагоджений побут, чи був спільний бюджет, чи були спільні значні витрати чи набуття майна у власність, тобто їх показання не містять будь-яких конкретних обставин життя як сім`ї в період як до народження дитини, так і після цього.
Такі висновки узгоджуються з правовими висновками Верховного Суду, викладеними в постановах від 12 грудня 2019 року у справі №466/3769/16 (провадження №61-5296св19), від 27 лютого 2019 року у справі №522/25049/16-ц (провадження №61-11607св18), від 11 грудня 2019 року в справі №712/14547/16-ц (провадження №61-44641св18), від 24 січня 2020 року в справі №490/10757/16-ц (провадження №61-42601св18), від 28 червня 2023 року в справі №357/9241/21 (провадження №61-12927св22) про те, що показання свідків та спільні фотографії не можуть свідчити про факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та не можуть бути визначальними у вирішенні цього питання.
Також слід зауважити, що спільне проживання осіб за однією адресою не тотожне проживанню цих осіб однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а також враховуючи, що суб`єктивне сприйняття свідками ОСОБА_4 та ОСОБА_3 як однієї сім`ї ще не означає дійсного існування ознак сім`ї в юридичному контексті.
Наданий позивачем акт також не підтверджує вказаних вище обставин, а лише містить посилання про часткове проживання, тобто навіть не свідчить про постійне проживання позивача разом з ОСОБА_4 та дитиною ОСОБА_5 . 
Крім того, приєднані позивачем до матеріалів справи фото (а.с. 7-10), як докази у підтвердження обгрунтування позову, без підтвердження іншими належними та достатніми доказами, зокрема висновком судової експертизи, не можуть бути самостійною підставою для задоволення позову про визнання батьківства.
Оцінивши надані докази як окремо, так і у їх сукупності, колегія суддів прийшла до висновку, що такі докази достовірно не доводять визнання ОСОБА_3 батьком дитини — ОСОБА_15 , за життя ним не було подано спільну з ОСОБА_4 заяву про визнання ним батьківства, а у свідоцтві про народження дитини батько записаний був зі слів матері. Беручи до уваги, що на момент звернення позивача з позовом з моменту народження дитини пройшло 9 повних років, та враховуючи такий тривалий проміжок часу, останній міг звернутися до органів ДРАЦС із заявою про визнання батьківства.
З урахуванням викладеного позовні вимоги є недоведеними, оскільки позивач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження батьківства з дитиною, а отже не довів обставин, на які посилався як на підставу своїх позовних вимог.
Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 28.10.2020 звернулися до органу державної реєстрації актів цивільного стану з заявою про визнання батьківства та внесення до актового запису про народження ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відомостей про ОСОБА_1 , як про батька дитини (а.с. 68).
Малолітній ОСОБА_5 також звернувся з письмовою заявою до відділу реєстрації актів цивільного стану у якій просив змінити його прізвище та по-батькові (а.с. 69). 
Згідно копії повторного свідоцтва про народження Серії НОМЕР_3 виданого 30.10.2020 батьками ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зазначені: батько — ОСОБА_1 , мати — ОСОБА_2 (а.с. 7). 
Вказане також свідчить про відсутність підстав для задоволення позову оскільки первісний запис про батька дитини з підстав заяви матері дитини та підпису останньої вже не є чинним.
Зі змісту апеляційної скарги видно, що дитина тривалий час проживає в повноцінній сім`ї та в дитини за цей час вже сформувались необхідні для дитини сімейні відносини з батьками, а тому колегія суддів при ухвалені рішення суду також враховує інтереси дитини.
Суд першої інстанції не дав належної оцінки вказаним обставинам чим допустив неповне з`ясування обставин справи.
Частиною 1 статті 376 ЦПК України передбачено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Таким чином, оскільки судом першої інстанції допущено порушення норм процесуального права та невірно застосовано норми матеріального права, що є підставою для скасування рішення суду у відповідності до ст. 376 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу  ОСОБА_1  та ОСОБА_2  задовольнити, а рішення суду скасувати з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
       Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 376 ЦПК України, колегія суддів, –

ПОСТАНОВИЛА:

       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 — задовольнити.
       Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 січня 2023 року — скасувати та ухвалити нове рішення.
       У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , третя особа – Новомосковський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Новомосковському районі Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро), про визнання батьківства — відмовити.
       Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 

       Головуючий:                                                          В.С. Городнича

       Судді:                                                                  М.Ю. Петешенкова

                                                                                М.Ю. Лопатіна