ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

15 січня 2024 року	  м. Одеса	Справа № 916/3107/23	

Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Колоколова С.І.
суддів: Разюк Г.П., Савицького Я.Ф.
Справа розглядається в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи
розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю ,,АВАНТА”
на рішення Господарського суду Одеської області від 22.09.2023
та на додаткове рішення Господарського суду Одеської області від 13.10.2023
у справі №916/3107/23
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю ,,ОПТІМА-315”
до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю ,,Аванта”
про стягнення 178 993, 53 грн, - 
головуючий суддя – Смелянець Г.Є.
місце прийняття рішення: Господарський суд Одеської області 
          
                                                  ВСТАНОВИВ:

          У липні 2023 року Товариство з обмеженою відповідальністю ,,ОПТІМА-315” звернулось до Господарського суду Миколаївської області із позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю ,,Аванта”,  в якій просить суд стягнути з відповідача 178 993, 53 грн., з яких: сума пені 23 376, 45 грн., сума 48 % річних 33154, 92 грн., сума штрафів 121 185, 72 грн., сума інфляційних 1276, 44 грн., а також судових витрат, які складаються із судового збору у розмірі 2684 грн. та витрат на професійну правничу допомогу, розмір яких орієнтовно становить 35 000 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані укладеним між ТОВ ,,Агрозахист Донбас” (Кредитор) і ТОВ ,,ОПТІМА-315” (Новий кредитор) договором про відступлення права вимоги за договором поставки №38-ІЗ від 12.03.2019, укладеним між ТОВ ,,Агрозахист Донбас” (Постачальник) і ТОВ ,,Аванта” (Покупець), та неналежним виконанням останнім своїх зобов`язань за цим договором щодо оплати поставленого товару у встановлені строки.
Рішенням Господарського суду Одеської області від 22.09.2023 року по справі №916/3107/23 (суддя Смелянець Г.Є.) позов Товариства з обмеженою відповідальністю ,,ОПТІМА-315” до Товариства з обмеженою відповідальністю ,,Аванта” про стягнення 178 993, 53 грн. задоволено. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю ,,Аванта”  на користь Товариства з обмеженою відповідальністю ,,ОПТІМА-315”  178 993,53 грн., з яких: сума пені 23 376,45 грн., сума 48 % річних 33154, 92 грн., сума штрафів 121 185, 72 грн., сума інфляційних 1276, 44 грн., а також витрати із судового збору у розмірі 2684 грн.
Задовольняючи позовні вимоги в повному обсязі місцевий господарський суд, врахувавши, що договір №1 про відступлення прав вимоги від 15.04.2022 за договором поставки №38-1З, який 12.03.2019 укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю ,,Агрозахист Донбас” і позивачем, та який є підставою позовних вимог останнього, не визнаний недійсним судом, а також, що відповідачем не надано до суду жодних заперечень проти позовних вимог позивача, як нового кредитора згідно договору відступлення прав вимоги, дійшов висновку про обґрунтованість і правомірність позовних вимог ТОВ ,,ОПТІМА-315”.
Додатковим рішенням Господарського суду Одеської області від 13.10.2023 заяву Товариства з обмеженою відповідальністю ,,ОПТІМА-315” про відшкодування витрат, понесених позивачем на професійну правничу допомогу за вх.№2-1459/23 від 27.09.2023 у справі № 916/3107/23 задоволено частково. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю ,,Аванта”  на користь Товариства з обмеженою відповідальністю ,,ОПТІМА-315” витрати на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції у розмірі 21974 грн. 84 коп. 
Не погодившись із вказаними судовими рішеннями, Товариство з обмеженою відповідальністю ,,Аванта” звернулось до Південно-західного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Господарського суду Одеської області від 22.09.2023 по справі №916/3107/23, відмовити  в задоволені позову та скасувати додаткове рішення Господарського суду Одеської області від 13.10.2023 та відмовити в задоволені заяви в повному обсязі.
Крім того, в прохальній частині апеляційної скарги скаржником сформульовано клопотання про залучення до участі у розгляді справи в якості третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог арбітражного керуючого, розпорядника майна ТОВ ,,Агрозахист Донбас” Головко Олексія Ігоровича та ТОВ ,,Агрозахист Донбас”.
Так, обґрунтовуючи підстави апеляційного оскарження судового рішення, скаржник вказує, що не був повідомлений про факт подання позовної заяви та перебування справи в провадженні суду, у зв`язку з чим був позбавлений можливості реалізації своїх процесуальних прав, в тому числі подання відзиву на позовну заяву, свої міркувань та доводів по суті справи.
Також апелянт зазначає про безпідставність стягнення коштів на користь ТОВ ,,ОПТІМА-315” та вважає Договір про відступлення вимог неукладеним, на що він не міг звернути увагу Господарського суду Одеської області в ході розгляду справи в суді першої інстанції через неналежне його повідомлення про розгляд справи.
Разом з тим, скаржник зазначає, що якщо суд апеляційної інстанції дійде висновку про те, що Договір відступлення вимог є укладеним, відповідач вважає за можливе  просити зменшити розмір штрафних санкцій до визначених чинним законодавством розмірів неустойки, що складає суму в розмірі 26  725,03 грн., яка складається з пені в розмірі 23  376,45 грн.; 3% річних – 2072,14 грн.; суми інфляційних втрат – 1276,44 грн., чого цілком достатньо на думку скаржника для покриття усіх можливих втрат позивача та звільнення відповідача від сплати інших штрафних санкцій, як непомірних.
Обґрунтовуючи клопотання про зменшення розмір штрафних санкцій, апелянт вказує, що Товариство з обмеженою відповідальністю ,,Аванта” є сільськогосподарським товаровиробником та відповідно до умов Договору поставки із ТОВ  ,,Агрозахист Донбас” придбало насіння кукурудзи, насіння соняшника, гербіциди Агрітокс, Євро-Лайтінг (хімічні препарати, що використовуються для боротьби з небажаною рослинністю).
Апелянт вказує, що сільськогосподарська діяльність є сезонною, відповідно, причиною затримки у повному розрахунку за поставлений ТОВ ,,Агрозахист Донбас” товар (продукцію) були особливості такої діяльності, зокрема, отримання доходу від продажу сільськогосподарської продукції після збирання, що було в телефону режимі пояснено керівнику та досягнуто домовленості про відтермінування оплати.
ТОВ ,,Агрозахист Донбас”  не пред`являло ТОВ ,,Аванта”  жодних претензій, не нарахувало штрафних санкцій. Відповідно, з 2019 року ТОВ ,,Аванта” ніяк не могло припустити, що через чотири роки можливе пред`явлення такого позову.
Крім того, апелянт вказує, що на всій території України 24.02.2022 року введено воєнний стан, що є загальновідомою обставиною. ТОВ ,,Аванта”  , як сільськогосподарський товаровиробник працює за напрямом, що є вкрай важливим для України як держави в цілому, та як і всі сільськогосподарські підприємства потерпає від проблем та обмежень, пов`язаних із введенням воєнного стану, зокрема, складнощами із вивезенням виробленої сільськогосподарської продукції та її реалізації, іншими логістичними та виробничими проблемами, в тому числі. Відповідно, в умовах воєнного стану стягнення з відповідача неспівмірних із можливими втратами позивача штрафних санкцій призведе до покладення на відповідача надмірний фінансовий тягар, що може призвести до стійкої неплатоспроможності.
Щодо необхідності залучення до участі у розгляді справи третіх осіб, які не заявляють самостійних позовних вимог, скаржник посилається на наступні обставини.
З офіційного сайту Судової влади України, Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що ухвалою Господарського суду Київської області від 11.09.2023 відкрито провадження у справі про банкрутство  ТОВ ,,Агрозахист Донбас”, призначено розпорядником майна ТОВ ,,Агрозахист Донбас” арбітражного керуючого Головко Олексія Ігоровича.
З огляду на те, що ТОВ ,,Аванта” не було повідомлено про розгляд справи №916/3107/23 Господарським судом Одеської області, відповідач не зміг реалізувати своє право на подання заяви про залучення третьої особи у строки, встановлені ГПК України. А про наявність підстав для залучення до участі у справі розпорядника майна ТОВ ,,Агрозахист Донбас” відповідач дізнався з його запиту, отриманого 27.09.2023 року, тобто після постановлення рішення Господарського суду Одеської області від 22.09.2023, що оскаржується.
Отже, відповідні процесуальні дії можуть бути вчинені на стадії апеляційного провадження.
Крім того, як стало відомо представнику апелянта з офіційного сайту Судової влади України, 13.10.2023 року розпорядником майна ТОВ ,,Агрозахист Донбас” арбітражним керуючим Головко О.І. подано до Господарського суду Київської області в межах справи про банкрутство ТОВ ,,Агрозахист Донбас” позов про визнання недійсним правочину боржника до ТОВ ,,ОПТІМА-315” за участю третьої особи ТОВ ,,Аванта”.
Апелянт вважає, що рішення Господарського суду Одеської області від 22.09.2023 об`єктивно може вплинути на права та обов`язки ТОВ ,,Агрозахист Донбас”, розпорядника майна ТОВ ,,Агрозахист Донбас” Головко О.І. в тому числі і з огляду на аргументи відповідача, що свідчать про неукладеність Договору про відступлення права вимоги між ТОВ ,,Агрозахист Донбас” та ТОВ ТОВ ,,ОПТІМА-315”, а також може призвести до безпідставного стягнення коштів на користь ТОВ ,,ОПТІМА-315”, в той час як розпорядник майна ТОВ ,,Агрозахист Донбас”, арбітражний керуючий Головко О.І. або інший призначений господарським судом арбітражний керуючий може в разі визнання недійсним Договору про відступлення права вимоги пред`явити вимоги до ТОВ ,,Аванта” повторно, що призведе до подвійного стягнення та необхідності у численних зверненнях до суду для поновлення порушеного права ТОВ ,,Аванта”.
Щодо додаткового рішення Господарського суду Одеської області від 13.10.2023 апелянт вважає безпідставним стягнення грошових коштів на користь ТОВ ,,ОПТІМА-315”, відповідно, в разі скасування рішення Господарського суду Одеської області від 22.09.2023 та відмови у позові має бути скасовано і похідне від основного додаткове рішення Господарського суду Одеської області від 13.10.2023 року про відшкодування витрат, понесених позивачем на професійну правничу допомогу.
Крім того, апелянт вважає, що судом першої інстанції не надано належної оцінки питанню реальності надання адвокатських послуг та доводів, наведених в клопотанні про зменшення розміру витрат на оплату правничої допомоги, зокрема, того факту, що адвокат Колісник Б.О., що є представником ТОВ ,,ОПТІМА-315” одночасно є єдиним засновником та кінцевим бенефіціарним влансоким (контролером) зазнаної юридичної особи, що вбачається з відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців т громадських формувань.
Таким чином, апелянт вважає, що представник позивача є одночасно єдиним засновником підприємства, інтереси якого представляє, має право на виплату дивідендів, що свідчить про здійснення спроби додаткового безпідставного отримання грошових коштів під егідою «надання правової допомоги», за відсутності реальності господарської операції, що є неприпустимим. 
Додатково в апеляційній скарзі, представник апелянта зазначив, що останній очікує понесення судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі від 23  000 грн. до 30  000 грн.
24.10.2023 до Південно-західного апеляційного господарського суду від Товариства з обмеженою відповідальністю ,,АВАНТА” надійшло клопотання про доручення до матеріалів справи копії позовної заяви арбітражного керуючого Головко О.І. до ТОВ «Агрозахист Донбас», ТОВ ,,ОПТІМА-315” за участю терть бої особи: ТОВ ,,АВАНТА” про визнання недійсним правочину боржника в порядку ст.. 42 Кодексу України з процедур банкрутства.
08.11.2023 від представника Товариства з обмеженою відповідальністю ,,ОПТІМА-315” надійшло заперечення на клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю ,,АВАНТА” про залучення до участі у розгляді справи в якості третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог арбітражного керуючого, розпорядника майна ТОВ «Агрозахист Донбас» Головко Олексія Ігоровича та ТОВ «Агрозахист Донбас».
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 13.11.2023 року клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю ,,Аванта” про поновлення строку на апеляційне оскарження – задоволено.
Поновлено Товариству з обмеженою відповідальністю ,,Аванта”  строк на апеляційне оскарження. Зупинено дію рішення Господарського суду Одеської області від 22.09.2023 року та додаткового  рішення Господарського суду Одеської області від 22.09.2023 у справі №916/3107/23.
Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю ,,Аванта” на рішення Господарського суду Одеської області від 22.09.2023 та на додаткове рішення Господарського суду Одеської області від 22.09.2023 у справі №916/3107/23. Розгляд апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю ,,Аванта” ухвалено здійснювати у спрощеному позовному провадженні без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження.          У відзиві на апеляційну скаргу Товариство з обмеженою відповідальністю ,,ОПТІМА-315” просило апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю ,,Аванта” залишити без змін, а рішення Господарського суду Одеської області від 22.09.2023 та додаткове рішення Господарського суду Одеської області від 22.09.2023 у справі №916/3107/23 – без змін. Стягнути з ТОВ ,,Аванта” на користь ТОВ ,,ОПТІМА-315” витрати на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі 30  000 грн.
Також, до вказаного відзиву представником Товариства з обмеженою відповідальністю ,,ОПТІМА-315” долучено заяву щодо відшкодування витрат, понесених позивачем на професійну правничу допомогу.
Суд апеляційної інстанції, у відповідності до статті 269 Господарського процесуального кодексу України, переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Відповідно до частини тринадцятої статті 8 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Згідно із частиною третьою статті 270 Господарського процесуального кодексу України розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною десятою цієї статті та частиною другою статті 271 цього Кодексу.
Щодо клопотання скаржника про залучення до участі у розгляді справи в якості третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог арбітражного керуючого, розпорядника майна ТОВ ,,Агрозахист Донбас” Головко Олексія Ігоровича та ТОВ ,,Агрозахист Донбас”.
Відповідно до приписів ч.1,2, 3 ст. 50  ГПК України треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого провадження у справі або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов`язки щодо однієї із сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за заявою учасників справи.
Якщо суд при вирішенні питання про відкриття провадження у справі або при підготовці справи до розгляду встановить, що рішення господарського суду може вплинути на права та обов`язки осіб, які не є стороною у справі, суд залучає таких осіб до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору.
У заявах про залучення третіх осіб і у заявах третіх осіб про вступ у справу на стороні позивача або відповідача зазначається, на яких підставах третіх осіб належить залучити до участі у справ
Рішення є таким, що прийнято про права, інтереси та (або) обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо у мотивувальній частині цього рішення містяться висновки суду про права, інтереси та (або) обов`язки такої особи, або у резолютивній частині рішення суд зазначив про права, інтереси та (або) обов`язки такої особи. У такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що витікають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків. Будь-який інший правовий зв`язок між скаржником і сторонами спору не може братися до уваги.
Як вбачається з даних Єдиного державного реєстру судових рішень, ухвалою Господарського суду Київської області (далі - суд) від 11.09.2023, зокрема: відкрито провадження у справі №911/414/23 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрозахист Донбас» (далі - ТОВ «Агрозахист Донбас», відповідач); введено мораторій на задоволення вимог кредиторів відповідно до ст. 41 Кодексу України з процедур банкрутства (далі - Кодекс); введено процедуру розпорядження майном ТОВ «Агрозахист Донбас»; призначено розпорядником майна Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрозахист Донбас» арбітражного керуючого Головка Олексія Ігоровича та вирішено інші процесуальні питання у справі.
Постановою Північного апеляційного господарського суду від 07.11.2023 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрозахист Донбас" задоволено, ухвалу Господарського суду Київської області від 11.09.2023 у справі №   911/414/23 скасовано, відмовлено у відкритті провадження у справі за заявою Акціонерного товариства спрощеного типу "РАЖТ Семенс" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрозахист Донбас" (код 30048570) про банкрутство.
Вказана постанова суду апеляційної інстанції набрала законної сили з моменту її проголошення  - 07.11.2023. Відтак, Північним апеляційним господарським судом визначено безпідставним відкриття процедури банкрутства щодо ТОВ "Агрозахист Донбас" та повноваження арбітражного керуючого Головка О.І. у зв`язку із скасуванням вказаної ухвали суду від 11.09.2023 відпали, а тому колегія суддів зазначає про відсутність підстав для залучення вказаного арбітражного керуючого для участі у даній справі.
Крім того, колегія суддів зазначає по безпідставність залучення до участі у справі в якості третьої особи  - ТОВ "Агрозахист Донбас", оскільки як вбачається з матеріалів справи Договір відступлення прав вимоги від 25.04.2022 є виконаним в повному обсязі та рішення у справі №916/3107/23 жодним чином не впливає та не може вплинути на права та обов`язки вказаного Товариства.
Таким чином, переглянувши у порядку письмового провадження оскаржувані у справі рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи, наведені в апеляційній скарзі та відзиві на неї, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла до наступних висновків.
Щодо рішення Господарського суду Одеської області від 22.09.2023 року.
Як свідчать матеріали справи та встановлено господарським судом, 12.03.2019 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Агрозахист Донбас" (Постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю ,,Аванта” (Покупець) укладено договір поставки №38-1З, згідно з яким в терміни, визначені договором, Постачальник зобов`язується передати у власність Покупця продукцію виробничо-технічного призначення (надалі - Товар), а Покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього грошову суму (вартість, ціну), визначену договором.
Відповідно до п. 2.1. договору порядок розрахунків за поставлений товар визначається в Додатках до даного договору.
У п. 3.5. договору встановлено, що товар, що був переданий Покупцю в межах цього договору тільки згідно накладних (без укладення інших письмових угод додатків), має бути ним оплачений не пізніше 10 днів з моменту його отримання за відповідною накладною.
Згідно з п. 6.1. договору поставка продукції здійснюється на умовах визначених у Додатках до цього договору.
У п. 6.4. договору вказано, що підписання видаткових накладних, що виписані в період дії даного договору, засвідчує факт передачі разом з товаром усієї необхідної документації, що його стосується, в тому числі рахунків для оплати, сертифікату, інструкції щодо використання та застосування даного договору.
Відповідно до пп. 7.1.1. договору крім відповідальності, встановленої п. 7.1. даного договору Покупець: за несвоєчасну оплату продукції сплачує пеню в розмірі подвійної облікової Національного банку України від суми боргу за кожний день прострочення.
Пунктом 7.7. договору сторони встановили, що в разі невиконання Покупцем зобов`язань щодо оплати отриманого товару та невиконання зобов`язань передбачених розділом 3 цього Договору Покупець, відповідно до ст.625 ЦК України, сплачує на користь постачальника, крім суми заборгованості, 48% річних, якщо інший розмір річних відсотків не встановлено відповідним додатком до договору. Річні нараховуються на загальну суму простроченої оплати.
В разі прострочення Покупцем конкретного платежу, визначеного окремим додатком більше ніж на 5 днів, Покупець сплачує додатково штраф у розмірі 30 % від суми несвоєчасно сплаченого товару (п. 7.8. договору).
У п. 7.10. договору сторони домовились про те, що стягнення штрафних санкцій (пені, штрафу, процентів) за даним договором відповідно до п. 6 ст. 232 ГК України, не обмежується строком нарахування та припиняється в день виконання стороною зобов`язання, а строк позовної давності щодо стягнення штрафних санкцій, у відповідності до ст. 259 ЦК України, продовжуються до 3 років.
Додатком №1 від 20.03.2019 до договору поставки №38-1З від 12.03.2019 сторони у п. 2 встановили, що загальна ціна товару за даним додатком складає 286 968 грн.
Відповідно до п. 3 Додатку №1 від 20.03.2019 оплата здійснюється в наступному порядку: Покупець сплачує Постачальнику 50 % вартості товару до 15.07.2019. Остаточний розрахунок за отриманий товар покупець зобов`язується здійснити до 15.08.2019.
На виконання Додатку №1 від 20.03.2019 ТОВ "Агрозахист Донбас" поставив відповідачу товар на загальну суму в т.ч. ПДВ 286 968 грн., про що свідчить підписана між сторонами та скріплена печатками товариств видаткова накладна №1162 від 29.03.2019.
Також встановлено, що 10.10.2019 ТОВ "Агрозахист Донбас" було надано відповідачу знижку щодо товарів, поставлених по Додатку №1 в розмірі 17 218,08 грн. з ПДВ згідно розрахунку коригування кількісних та вартісних показників №1709 від 10.10.2019, а відтак із врахуванням наданої знижки, вартість поставлених товарів по Додатку №1 становить 269 749,92 грн. з ПДВ.
Додатком №2 від 20.03.2019 до договору поставки №38-1З від 12.03.2019 сторони у п. 2 встановили, що загальна ціна товару за даним додатком складає 136 637, 16 грн. Термін поставки 5 квітня 2019.
Відповідно до п. 3 Додатку №2 від 20.03.2019 оплата здійснюється в наступному порядку: Покупець сплачує Постачальнику 100 % вартості товару до 01.10.2019.
На виконання Додатку №2 від 20.03.2019 ТОВ "Агрозахист Донбас" поставив відповідачу товар на загальну суму в т.ч. ПДВ 136637,16 грн., про що свідчить підписана між сторонами та скріплена печатками товариств видаткова накладна №1208 від 29.03.2019.
Крім того встановлено, що 10.10.2019 ТОВ "Агрозахист Донбас" було надано відповідачу знижку щодо товарів, поставлених по Додатку №2 в розмірі 8198,23 грн. з ПДВ згідно розрахунку коригування кількісних та вартісних показників №1684 від 10.10.2019, а відтак із врахуванням наданої знижки, вартість поставлених товарів по Додатку №2 становить 128438,93 грн. з ПДВ.
Окрім того, на виконання умов договору ТОВ "Агрозахист Донбас" позивач поставив відповідачу товар на суму 59 323, 04 грн., про що свідчить видаткова накладна №1529 від 04.04.2019.
На поставлений відповідачу товар за видатковою накладною №1529 від 04.04.2019, ТОВ "Агрозахист Донбас" 10.10.2019 надало відповідачу знижку в розмірі 3 560, 38 грн., з ПДВ згідно розрахунку коригування кількісних та вартісних показників №1710 від 10.10.2019, а відтак із врахуванням наданої знижки, вартість поставлених товарів за видатковою накладною №1529 від 04.04.2019 становить 55762,66 грн. з ПДВ.
Загальна вартість поставленого відповідачу товару за договором поставки №38-1З від 12.03.2019 становить 453 952, 51 грн. в т.ч. ПДВ.
В свою чергу, відповідач розрахувався із ТОВ "Агрозахист Донбас"  в повному обсязі, проте із порушенням строків оплати, про що свідчить виписка по рахунку коштів ТОВ "Агрозахист Донбас" з 15.07.2019 по 09.10.2019.
В подальшому 25.04.2022 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Агрозахист Донбас" (Кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю ,,ОПТІМА-315” (Новий кредитор) укладено договір №1 про відступлення прав вимоги за договором поставки №38-1З від 12.03.2019, згідно з яким Кредитор передає (відступає) Новому кредитору Право вимоги, а Новий кредитор набуває Право вимоги та сплачує Кредитору за відступлення Права вимоги ціну договору у розмірі та строки, визначені між Новим кредитором та Кредитором в окремій угоді, укладеній між ними.
Відповідно до пп. 1.1.3 договору право вимоги - усі права вимоги, що належать ТОВ "Агрозахист Донбас", як Постачальнику, по Договору поставки №38-1З від 12.03.2019 року, в т.ч. права на стягнення штрафних санкцій по Договору №38-1З від 12.03.2019 року (штраф, пеня, 48% річних, інфляційні втрати).
Згідно з п. 3.1. договору оформлення відступлення Права вимога відбувається в наступному порядку:
Право вимога переходить до Нового кредитора з моменту підписання Кредитором та Новим кредитором Акту приймання-передачі Прав вимоги. Після підписання даного акту Новий кредитор стає новим кредитором по відношенню до боржника стосовно відступленого Права вимоги.
В день підписання цього Договору між Кредитором та Новим кредитором Складається, Акт приймання-передачі Права вимоги. Разом з Правом вимоги Новому кредитору переходять всі інші, пов`язані з ним права в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав.
25.04.2022 між сторонами підписано Акт приймання-передачі права вимоги, згідно з яким ТОВ "Агрозахист Донбас" передав, а ТОВ ,,ОПТІМА-315” прийняв усі вимоги права вимоги, що належать "Агрозахист Донбас", як Продавцю, по Договору поставки №38-13 від 12.03.2019.
17.07.2023 ТОВ ,,ОПТІМА-315” надіслав ТОВ «Аванта» лист б/н від 05.07.2023. яким повідомлено, що відповідно до договору №1 від 25.04.2022 про відступлення прав вимоги за договором поставки №38-1З від 12.03.2019 ТОВ "Агрозахист Донбас" (кредитор за договором) відступило ТОВ ,,ОПТІМА-315” (Новий кредитор) усі права вимоги, що належать ТОВ "Агрозахист Донбас", як Постачальнику, по Договору поставки №38-1З від 12.03.2019 року, в т.ч. права на стягнення штрафних санкцій по Договору №38-1З від 12.03.2019 року (штраф, пеня, 48% річних, інфляційні втрати).

Вищевикладені обставини і стали підставою для звернення позивача до суду із даними позовом про стягнення з відповідача пені у розмірі 23 376, 45 грн., 48 % річних у розмірі  33154, 92 грн., суму штрафів у розмірі 121 185, 72 грн. та інфляційні втрати у розмірі 1276, 44 грн.
Колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду щодо задоволення позовних вимог, з огляду на наступне.
Спірні правовідносини сторін за правовою природою віднесені до договірних зобов`язань поставки, загальні положення про купівлю-продаж визначені параграфом 1 глави 54, особливості поставки - параграфом 3 глави 54 Цивільного кодексу України, параграфом 1 глави 30 Господарського кодексу України, загальні положення про правочини визначені розділом IV книги 1 Цивільного кодексу України, про зобов`язання і договір - розділами І і ІІ книги 5 Цивільного кодексу України, правові наслідки порушення зобов`язання, відповідальність за порушення зобов`язання - главою 51 Цивільного кодексу України, розділом V Господарського кодексу України.          
Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини.
При цьому за правилами статті 14 Цивільного кодексу України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.
Відповідно до частини першої статті 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.
За змістом частини першої статті 174 Господарського кодексу України господарські зобов`язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.
Згідно з частиною першою статті 175 Господарського Кодексу України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до вимог статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором. Зобов`язана сторона має право відмовитися від виконання зобов`язання у разі неналежного виконання другою стороною обов`язків, що є необхідною умовою виконання.
Частиною 1 ст. 265 Господарського кодексу України встановлено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.
Відповідно до частини першої статті 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.
Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Статтями 525, 526 і 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами, а зобов`язання за ним має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України - у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
За положеннями статті 662 Цивільного кодексу України, продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.
Відповідно до ч. 1 ст. 663 ЦК України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.
Частиною першою статті 664 Цивільного кодексу України передбачено, що обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар.
Як зазначалось вище, на підставі укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Агрозахист Донбас" (Постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Аванта» (Покупець) договору поставки №38-12 від 12.03.2019 Товариству з обмеженою відповідальністю «Аванта» був поставлений товар, який прийнятий та оплачений останнім із порушенням встановлених договором строків оплати, а саме:
-товар на суму 269749,92 грн. оплачений 15.07.2019 в сумі 50 000 грн. та 09.10.2019 в сумі 219749,92 грн.;
-товар на суму 128438,93 грн. оплачений 09.10.2019;
-товар на суму 55763.66 грн. оплачений 09.10.2019.
Згідно вимог ч. 7 ст. 193 ГК України законодавцем в імперативному порядку закріплено, що не допускається одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.
Статтею 525 Цивільного Кодексу України встановлено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно із приписами ч. 1 ст. 526 Цивільного Кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ч.1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Крім того під час апеляційного перегляду встановлено, що 25.04.2022 право вимоги по Договору поставки №38-1З від 12.03.2019, в т.ч. право на стягнення штрафних санкцій по Договору №38-1З від 12.03.2019 року (штраф, пеня, 48% річних, інфляційні втрати) передано Товариством з обмеженою відповідальністю "Агрозахист Донбас"  позивачу   - ТОВ ,,ОПТІМА-315” внаслідок укладення договору №1 про відступлення прав вимоги за договором поставки №38-1З від 12.03.2019 та підписання Акту приймання-передачі права вимоги, що підтверджують передачу право вимоги згідно договору №1 відступлення прав вимоги за договором поставки №38-1З від 12.03.2019.
Відповідно до ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Згідно з ч. 1 ст. 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.
Відповідно до ч. 1 ст. 514 цього Кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
У ч.1 ст. 517 ЦК України встановлено, що первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення.
Згідно ст.518 ЦК України боржник має право висувати проти вимоги нового кредитора у зобов`язанні заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент одержання письмового повідомлення про заміну кредитора. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, він має право висунути проти вимоги нового кредитора заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент пред`явлення йому вимоги новим кредитором або, якщо боржник виконав свій обов`язок до пред`явлення йому вимоги новим кредитором, - на момент його виконання.
У ст.610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
У п. 3 ч.1 ст.611 ЦК України встановлено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема щодо сплати неустойки.
Згідно зі ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Відповідно до ч. 2 ст. 551 ЦК України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Відповідно до пп. 7.1.1. договору поставки крім відповідальності, встановленої п. 7.1. даного договору Покупець: - за несвоєчасну оплату продукції сплачує пеню в розмірі подвійної облікової Національного банку України від суми боргу за кожний день прострочення.

В разі прострочення покупцем конкретного платежу, визначеного окремим додатком більше ніж на 5 днів, Покупець сплачує додатково штраф у розмірі 30 % від суми несвоєчасно сплаченого товару (п. 7.8. договору).
Перевіривши наявний в матеріалах справи розрахунок пені, який здійснений позивачем, та згідно з яким розмір пені становить 23 376,45 грн., колегія суддів вважає його арифметично вірним та таким, що відповідає обставинам справи щодо прострочення відповідача.
Крім того, перевіривши в наявний в матеріалах справи розрахунок штрафу, який здійснений позивачем, та згідно з яким розмір штрафу становить 121 185, 72 грн., колегія суддів вважає його арифметично вірним та таким, що відповідає обставинам справи щодо прострочення відповідача.
Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Пунктом 7.7. договору сторони встановили, що в разі невиконання Покупцем зобов`язань щодо оплати отриманого товару та невиконання зобов`язань передбачених розділом 3 цього Договору Покупець, відповідно до ст.625 ЦК України, сплачує на користь постачальника, крім суми заборгованості, 48% річних, якщо інший розмір річних відсотків не встановлено відповідним додатком до договору. Річні нараховуються на загальну суму простроченої оплати.
Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.
Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).
Перевіривши розрахунок 48 % річних, який здійснений позивачем, та згідно з яким розмір 48% річних становить 33154,92 грн., а також розрахунок втрат від інфляції, згідно з яким розмір інфляційних втрат становить 1276,44 грн., колегія суддів вважає його арифметично вірним та таким, що відповідає обставинам справи щодо прострочення відповідача.
Щодо  посилань апелянта про не укладення Договору про відступлення вимоги від 25.04.2022 , колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
У постановах Верховного Суду від 04.03.2019 у справі № 5015/6070/11, від 14.11.2018 у справі № 910/8682/15, від 14.11.2018 у справі № 2-1383/2010 викладено правовий висновок про те, що стаття 204 ЦК України закріплює презумцію правомірності правочину, яка означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.
Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватись, а створені обов`язки підлягають виконанню.
Спростування презумпції правочину має місце тільки тоді:
- коли неправомірність, а отже і недійсність правочину встановлена прямим приписом закону.
У цьому випадку правочин є недійсним тому, що визначений як такий у законі. Він неправомірний і не створює правових наслідків, будучи недійсним вже в момент вчинення, оскільки припис закону існує і забороняє такі дії зараз і на майбутнє. Такий правочин є нікчемним і спеціальне визнання його недійсним у судовому порядку не потребується.
- якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили.
У цьому випадку презумпція правомірності правочину діє в момент укладення правочину, оскільки він не порушує заборони конкретної норми закону (або в момент укладення правочину порушення закону залишається прихованим, невідомим іншим особам).
Проте, правомірність правочину може бути оспорена однією зі сторін або іншою заінтересованою особою, а відтак правочин може бути визнаний судом недійсним. Варто звернути увагу на те, що відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України суд може визнати правочин недійсним на підставах, встановлених законом. Тобто, і в цих випадках презумпція правомірності може бути спростована лише за наявності припису закону, що забороняє такі дії.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції зазначає, що станом на час прийняття судом рішення у справі №916/3107/23, Договір про відступлення вимоги від 25.054.2022 був чинним, та не був скасований, в тому числі у судовому порядку.
Таким чином, у відповідності до норм цивільного законодавства та на підставі Договору відступлення прав вимоги, позивач набув усіх прав кредитора по Договору поставки, в т.ч. право на заявлення вимог щодо сплати неустойки, відсотків річних та інфляційних втрат, які зобов`язаний сплатити відповідач за допущення ним порушень під час виконання ним своїх обов`язків по Договору поставки. Водночас, твердження апелянта про недобросовісність поведінки позивача є необґрунтованими та спростовуються вищевикладеним. 

Щодо клопотання апелянта про зменшення розміру штрафних санкцій до визначених чинним законодавством розмірів неустойки, що складає суму в розмірі 26 725,03 грн., яка складається з пені в розмірі 23 376,45 грн.; 3% річних – 2072,14 грн.; суми інфляційних втрат – 1276,44 грн., чого цілком достатньо на думку скаржника для покриття усіх можливих втрат позивача та звільнення відповідача від сплати інших штрафних санкцій, як непомірних, колегія суддів вважає зазначити наступне.
За ч.1 ст. 216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором, а за ч.1 та ч.2 ст.217 Господарського кодексу України такими санкціями є заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки, серед яких - застосування штрафних санкцій.
Частина 2 ст. 218 Господарського кодексу України зазначає, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов`язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов`язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.
Господарський кодекс України у імперативному порядку встановлює, що учасник господарських відносин у разі порушення ним грошового зобов`язання не звільняється від відповідальності через неможливість виконання і зобов`язаний відшкодувати збитки, завдані невиконанням зобов`язання, а також сплатити штрафні санкції відповідно до вимог, встановлених цим Кодексом та іншими законами (ч. 1 ст. 229 Господарського процесуального кодексу України).
Тобто боржник не звільняється від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання зобов`язання за будь-яких обставин, а виконання умов договору не ставиться в залежність від виконання будь-яких зобов`язань з боку контрагентів боржника, наявності коштів на рахунках та інше.
Як вже було зазначено вище, відповідач порушив умови Договору поставки №38-1З від 12.03.2019 щодо своєчасної оплати поставленого товару.
У разі порушення правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання, учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити штрафні санкції - господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня) (ч.1 ст. 230 Господарського кодексу України).
Згідно зі статтею 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, при цьому, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Водночас, частина 3 ст. 551 Цивільного кодексу України передбачає можливість зменшення за рішенням суду розміру неустойки, що стягується з боржника за порушення зобов`язання, якщо розмір неустойки значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
Відповідно до ст. 233 Господарського кодексу України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.
Як вже зазначалось, відповідачем  в суді першої інстанції було подано клопотання про зменшення розміру пені на підставі ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України та ст. 233 Господарського кодексу України, в якому ТОВ «Аграрне Майбутнє» просило зменшити розмір штрафних санкцій до 392 338,62 грн.
Слід зазначити, що чинним законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій. Відповідно, таке питання вирішується господарським судом згідно зі статтею 86 Господарського процесуального кодексу України, тобто за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Вирішуючи питання про зменшення розміру пені та штрафу, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків. Майновий стан сторін та соціальна значущість підприємства мають значення для вирішення питання про зменшення пені.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/101/19.
Також при вирішенні питання про можливість зменшення неустойки суд повинен брати до уваги не лише майновий стан боржника, але й майновий стан стягувача, тобто врахувати інтереси обох сторін.
При цьому, зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, і за відсутності у законі переліку обставин, які мають істотне значення, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду, від 04.12.2018р. у справі №916/65/18, від 03.07.2019р. у справі №917/791/18, від 22.10.2019р. у справі №904/5830/18, від 13.01.2020р. у справі №902/855/18, від 27.01.2020р. у справі №916/469/19, від 04.02.2020р. у справі №918/116/19.
Отже, питання про зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, який оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку підстав, за яких можливе таке зменшення
В чинному законодавстві України відсутній вичерпний перелік виняткових випадків та обставин, за наявності яких господарським судом може бути зменшено неустойку, тому боржник і кредитор мають право посилатися й на інші обставини, які мають довести, а суд оцінити при ухваленні рішення.
Разом з цим, під винятковістю слід розуміти такі обставини, які дозволяють суду при обов`язковому застосуванні штрафних санкцій, передбачених договором або законом, їх зменшити, а не в будь-якому випадку, в разі подання стороною у справі клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій.
Також, слід зауважити, що штрафні санкції за своєю природою є засобами стимулювання боржника належним чином виконати свій обов`язок, а не покласти на нього додатковий (рішення Конституційного Суду України №7-рп/2013 від 11.07.2013), тому слід розуміти, що передбачені законом санкції будуть застосовані в разі порушення зобов`язань, а їх зменшення скоріше є виключенням.
Крім того, варто зазначити, що суд не зобов`язаний встановлювати всі можливі обставини, які можуть вплинути на зменшення пені; це не входить в предмет доказування у справах про стягнення пені. Відповідно до принципу змагальності суд оцінює лише надані сторонами докази і наведені ними аргументи. Суд повинен належним чином мотивувати своє рішення про зменшення пені, із зазначенням того, які обставини ним враховані, якими доказами вони підтверджені, які аргументи сторін враховано, а які відхилено.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 14 липня 2021 року у справі №916/878/20.
Довести наявність обставин, які можуть бути підставою для відповідного зменшення, має заінтересована особа, яка заявила пов`язане з цим клопотання (відповідач). Господарський суд повинен надати оцінку як поданим учасниками справи доказам та обставинам, якими учасники справи обґрунтовують наявність підстав для зменшення штрафних санкцій, так і запереченням інших учасників щодо такого зменшення. Обов`язок доведення існування обставин, які можуть бути підставою для зменшення розміру заявленої до стягнення суми пені, покладається на особу, яка заявляє відповідне клопотання.
Відповідно до ч. 1 ст. 73, ч.ч. 1, 3 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Обґрунтовуючи свою позицію стосовно наявності підстав для зменшення неустойки відповідач посилається на те, що Товариство з обмеженою відповідальністю ,,Аванта” є сільськогосподарським товаровиробником та відповідно до умов Договору поставки із ТОВ  ,,Агрозахист Донбас” придбало насіння кукурудзи, насіння соняшника, гербіциди Агрітокс, Євро-Лайтінг (хімічні препарати, що використовуються для боротьби з небажаною рослинністю).
Апелянт вказує, що сільськогосподарська діяльність є сезонною, відповідно, причиною затримки у повному розрахунку за поставлений ТОВ ,,Агрозахист Донбас” товар (продукцію) були особливості такої діяльності, зокрема, отримання доходу від продажу сільськогосподарської продукції після збирання, що було в телефону режимі пояснено керівнику та досягнуто домовленості про відтермінування оплати.
ТОВ ,,Агрозахист Донбас”  не пред`являло ТОВ ,,Аванта”  жодних претензій, не нарахувало штрафних санкцій. Відповідно, з 2019 року ТОВ ,,Аванта” ніяк не могло припустити, що через чотири роки можливе пред`явлення такого позову.
Крім того, апелянт вказує, що на всій території України 24.02.2022 року введено воєнний стан, що є загальновідомою обставиною. ТОВ ,,Аванта”  , як сільськогосподарський товаровиробник працює за напрямом, що є вкрай важливим для України як держави в цілому, та як і всі сільськогосподарські підприємства потерпає від проблем та обмежень, пов`язаних із введенням воєнного стану, зокрема, складнощами із вивезенням виробленої сільськогосподарської продукції та її реалізації, іншими логістичними та виробничими проблемами, в тому числі. Відповідно, в умовах воєнного стану стягнення з відповідача неспівмірних із можливими втратами позивача штрафних санкцій призведе до покладення на відповідача надмірний фінансовий тягар, що може призвести до стійкої неплатоспроможності.
Розглянувши вказані доводи, апеляційна колегія звертає увагу на те, що Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 "Про введення воєнного стану в Україні" введено в Україні воєнний стан із 05:30 24.02.2022 строком на 30 діб, який в подальшому продовжувався, і діє на даний час.
Торгово-промисловою палатою України було оприлюднено лист №2024/02.0-7.1 від 28.02.2022, яким повідомлено, що військова агресія Російської Федерації проти України є форс-мажорною обставиною (обставиною непереборної сили).
Це означає, що введення воєнного стану на території України є форс-мажором та є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання.
Але тільки в тому випадку, якщо саме ця обставина стала підставою для невиконання зобов`язань.
Тобто, відповідач, посилаючись на існуючий воєнний стан в Україні, має довести зв`язок між невиконанням зобов`язань та воєнними діями в Україні.
Однак, у спірних правовідносинах відповідачем не доведено існування логічного причинно-наслідкового зв`язку між військовою агресією РФ та неналежним виконанням обов`язку відповідача, у встановлений договором строк.
Водночас форс-мажорні обставини не мають преюдиціального характеру і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості виконання зобов`язання, повинна довести наявність таких обставин не тільки самих по собі, але й те, що ці обставини були форс-мажорними саме для цього конкретного випадку виконання господарського зобов`язання. При цьому сертифікат ТПП, який підтверджує наявність форс-мажорних обставин, не може вважатися беззаперечним доказом їх існування, а повинен критично оцінюватися судом з урахуванням встановлених обставин справи та у сукупності з іншими доказами.
Схожа правова позиція викладена у постанові Касаційного господарського суду від 25.01.2022 у справі №904/3886/21.
Таким чином, форс-мажор не є автоматичною підставою для звільнення від виконання зобов`язань. Стороною договору має бути підтверджено не тільки факт настання форс-мажорних обставин, а також і їхню здатність впливати на реальну можливість виконання зобов`язання, тобто мають бути встановлені причинно-наслідкові зв`язки між форс-мажорними обставинами та неможливістю виконання конкретного зобов`язання.
З огляду на зазначене, відсутні підстави для звільнення відповідача від відповідальності за порушення виконання грошового зобов`язання у зв`язку з введенням в країні воєнного стану.
Окремо колегія суддів звертає увагу скаржника, що ним не надано жодних належних та допустимих доказів для зменшення розміру штрафних санкцій, а саме лише посилання на тяжке фінансове становище не є тими виключними обставинами, які давали б можливість для такого зменшення, оскільки такий незадовільний майновий стан відповідача утворився, зокрема, внаслідок його власної господарської діяльності.
Поряд з цим колегія суддів відзначає, що як позивач, так і відповідач несуть однакову економічну відповідальність за свої дії та однакові ризики, оскільки господарська діяльність здійснюється на власний ризик, за власним комерційним розрахунком щодо наслідків вчинення відповідних дій, суб`єкт господарювання повинен самостійно розраховувати ризики настання несприятливих наслідків в результаті тих чи інших дій та самостійно приймати рішення про вчинення (чи утриматись від) таких дій. Учасник договору не повинен відповідати за прорахунки суб`єкта підприємницької діяльності, з яким він уклав договір.
Верховний Суд у постанові від 25.01.2022 року по справі №904/3886/21 зазначив, що форс-мажорні обставини не мають преюдиціальний (заздалегідь встановлений) характер, а зацікавленій стороні необхідно довести (1) факт їх виникнення; (2) те, що обставини є форс-мажорними (3) для конкретного випадку. Виходячи з ознак форс-мажорних обставин, необхідно також довести їх надзвичайність та невідворотність.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд і у постанові від 16.07.2019 року по справі №917/1053/18, зазначивши, що лише посилання сторони у справі на наявність обставин непереборної сили та надання підтверджуючих доказів не може вважатися безумовним доведенням відповідних обставин, яке не потребує оцінки суду. Саме суд повинен на підставі наявних у матеріалах доказів встановити, чи дійсно такі обставини, на які посилається сторона, є надзвичайними і невідворотними, що об`єктивно унеможливили належне виконання стороною свого обов`язку.
Таким чином, апеляційний господарський суд дійшов висновку про відсутність підстав для зменшення розміру штрафних санкцій.
Також колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги в частині неналежного повідомлення відповідача про розгляд справи, оскільки як вбачається з матеріалів справи ухвалою Господарського суду Одеської області від 24.07.2023 про відкриття провадження у справі,    надіслано відповідачу на адресу, зазначену у позові та у Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб  підприємців та громадських формувань (а.с. 55)
Разом з тим, вказане поштове відправлення повернуто до суду органами поштового зв`язку із зазначенням причин повернення  «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с. 57).
Відповідно до п.п.4, 5 ч.6 ст.242 ГПК України днем вручення судового рішення є: день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладену у постанові від 29.03.2021 у справі № 910/1487/20, направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, яким в даному випадку є суд (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) та постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 913/879/17, від 21.05.2020 у справі № 10/249-10/19, від 15.06.2020 у справі № 24/260-23/52-б).
За таких обставин, доводи скаржника щодо порушення його процесуальних прав та неповідомлення про розгляд судом першої інстанції справи №916/3107/23 безпідставні та спростовуються вищевикладеним.
Щодо додаткового рішення Господарського суду Одеської області від 13.10.2023 року.
Як вбачається з матеріалів справи, 27.09.2023 до Господарського суду Одеської області надійшла заява, в якій позивач просив суд стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Аванта» на його користь витрати на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції у розмірі 43 949, 67 грн. 
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 28.09.2023 заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «ОПТІМА-315» про відшкодування витрат, понесених позивачем на професійну правничу допомогу за вх.№2-1459/23 від 27.09.2029 прийнято до розгляду без повідомлення (виклику) представників сторін у порядку письмового провадження.
10.10.2023 господарським судом одержано клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги (сформоване в системі «Електронний суд» 09.10.2023), в якій відповідач просить суд відмовити в задоволенні заяви про відшкодування витрат, понесених позивачем на професійну правничу допомогу в повному обсязі.
В обґрунтування клопотання відповідач посилається на те, що аналіз справ, наведених представником позивача, та в яких він надавав правову допомогу, надає можливість стверджувати, що представник позивача спеціалізується на аналогічних справах та працював з ТОВ «Агрозахист Донбас», з яким, згідно з позовною заявою ТОВ «ОПТІМА-315», укладено договір про відступлення права вимоги. Перелік справ та їх предмет, в яких представник позивача приймав участь, вбачається, що ним не надавалась послуга щодо опрацювання нормативної бази, судової практики. Щодо послуги про підготовку та подання заяв по суті, фактично була подана лише позовна заява, для складання якої, з огляду на вищенаведений перелік справ та їх аналогічний предмет, очевидно від представника позивача не вимагалось значних зусиль та часу.
Також відповідач зазначив, що з акту приймання-передачі наданих послуг вбачається, що правова допомога ТОВ «ОПТІМА-315» надавалась протягом 10 годин, отже вартість однієї години надання правової допомоги складає 3500 грн. В той час як Договором про надання правової допомоги від 12.07.2023 року не встановлено розміру гонорару адвоката в погодинному вимірі.
Окрім того відповідач звертає увагу на те, що представник позивача адвокат Колісник Б.О. є одночасно єдиним засновником підприємства, інтереси якого представляє, має право на виплату дивідендів, що свідчить про здійснення спроби додаткового безпідставного отримання грошових коштів під егідою «надання правової допомоги», за відсутності реальності господарської операції, що є неприпустимим.
11.10.2023 господарським судом одержано додаткові пояснення щодо клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги, в яких позивач вважає, що твердження відповідача, про те, що всі справи про стягнення заборгованості є ідентичними, є необґрунтованими, так як усі справи про стягнення дебіторської заборгованості є різними та потребують завжди індивідуального прорахунку. Висновок відповідача, що підстави для стягнення втрат на правничу допомогу відсутні, оскільки відсутні документи про сплату коштів, є помилковий та не відповідає положенням ГПК України і правовим висновкам КГС Верховного Суду, зокрема у постановах від 03.10.2019. у справі №922/445/19 від 22.11.2019 у справі №910/906/18. Щодо висновків відповідача про кількість годин та їх вартість, то у постанові від 16.11.2022 у справі №922/1964/21 ВП ВС вказала, що гонорар може встановлюватися як у формі фіксованого розміру так і погодинної оплати. В даному випадку між позивачем і адвокатом було погоджено фіксований гонорар.
За змістом статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").
Разом із тим, згідно із статтею 15 Господарського процесуального кодексу України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання господарського судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом (стаття 16 Господарського процесуального кодексу України).
Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини 3 статті 2 зазначеного Кодексу).
Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.
Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:
1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (стаття 124 Господарського процесуального кодексу України);
2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 126 Господарського процесуального кодексу України): - подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; - зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу;
3) розподіл судових витрат (стаття 129 Господарського процесуального кодексу України).
Згідно із статтею 123 зазначеного Кодексу судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Відповідно до частин 1, 2 статті 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Разом із тим розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (частина 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України).
Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина 3 статті 126 цього Кодексу).
Водночас за змістом частини 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 5 статті 126 Господарського процесуального кодексу України).
У розумінні положень частини 5 статті 126 Господарського процесуального кодексу України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.
Загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України. Разом із тим, у частині 5 наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.
Зокрема, відповідно до частини 5 статті 129 Господарського процесуального кодексу України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.
Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, визначені також положеннями частин 6, 7, 9 статті 129 цього Кодексу.
Таким чином, зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог частини 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.
При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини 5-6 статті 126 Господарського процесуального кодексу України).
Таку правову позицію щодо права суду зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони, викладено в постановах об?єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі  № 922/445/19, від 22.11.2019 у справі № 902/347/18, від 06.12.2019 у справі № 910/353/19.
Верховний Суд зауважує, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності понесення адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", рішення у справі "Баришевський проти України", рішення у справі "Гімайдуліна і інших проти України",  рішення у справі "Двойних проти України", рішення у справі "Меріт проти України").
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
У рішенні (щодо справедливої сатисфакції) від 19 жовтня 2000 року у справі "Іатрідіс проти Греції" (Iatridis v. Greece, заява № 31107/96) Європейський суд з прав людини вирішував питання обов`язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з "гонораром успіху". Європейський суд з прав людини вказав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними (§ 55).
Не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату "гонорару успіху", у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (така правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18).
Як вбачається з поданої позивачем 27.09.2023 заяви, останній, заявляючи вимоги про відшкодування витрат на правову допомогу адвоката, зазначає, що такі витрати склали 43  949,67 грн.
На підтвердження понесених позивачем судових витрат під час розгляду справи у суді першої інстанції було надано:
1) договір про надання правової допомоги №03/07 від 03.07.2023, який укладений між Адвокатом Колісник Богданом Олеговичем та Клієнтом ТОВ «ОПТІМА-315», за умовам якого Адвокат зобов`язується надати Клієнту юридичні послуги адвоката щодо здійснення усіма законними методами та способами представництва (надання правової допомоги) прав та інтересів Клієнта в усіх органах державної влади, в т.ч., але не виключно, в органах Державної податкової служби України, органах Державної казначейської служби України, органах місцевого самоврядування, в правоохоронних органах, у відносинах з усіма підприємствами, установами, організаціями всіх форм власності та підпорядкування, у всіх судах України у всіх справах, які пов`язані чи можуть бути пов`язані із захистом та відновленням порушених, оспорюваних, невизнаних прав та законних інтересів Клієнта.
Відповідно до п. 3.1. договору Клієнт зобов`язується сплатити Адвокату вартість юридичних послуг адвоката (гонорар), вартість яких визначається в додаткових угодах, що є невід`ємною частиною цього Договору.
2) додаткову угоду від 12.07.2023 Договору про надання правової допомоги №03/07 під 03.07.2023, у п. 1 якої сторони погодили, що сума (розмір) витрат Клієнта на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції складає 35 000 грн., виходячи із погодженого між Клієнтом та Адвокатом фіксованого гонорару за надання послуг правової допомоги про стягнення заборгованості з ТОВ «Аванта» (ідентифікаційний код 30537463) за Договором поставки №38-13 від 12.03.2019 року.
Відповідно до п. 2 Додаткової угоди окрім фіксованого розміру вартості надання послуг, вказаного в п. І цієї Додаткової угоди, Клієнт також зобов`язується сплатити Адвокату додаткову винагороду за стягнення заборгованості («гонорар успіху») в розмірі 5% від стягнутої суми з боржника.
У п. 4. Додаткової угоди сторони погодили, що оплата послуг Адвоката здійснюється Клієнтом протягом 3 (трьох) банківських днів з моменту набрання рішенням суду законної сили про стягнення заборгованості з ТОВ «Аванта» (ідентифікаційний код 30537463).
3) акт приймання-передачі наданих послуг від 26.09.2023, який підписаний між сторонами, та згідно з яким Адвокатом надано Клієнту у справі №916/3107/23, яка розглядається Господарським судом Одеської області, наступні послуги:
12.07.2023р. 9.00- 11.00 (2 години) - ознайомлення з наявними документами; попередня консультація Клієнта з приводу заборгованості з ТОВ «Аванта» за Договором поставки №38-13 від 12.03.2019 року; підписання додаткової угоди щодо підготовки позовної заяви та представництва Клієнта в суді;
12.07.2023р. 11.00- 17.00 (6годин) - підготовка первинних документів; складання (написання) позовної заяви з додатками; формування позовної заяви з додатками, направлення її відповідачу та до господарського суд;
26.09.2023р. 16.00- 18.00 (2години) - підготовка заяви щодо відшкодування витрат, понесених позивачем на професійну правничу допомогу у справі, направлення даної заяви відповідачу та до суду. Фіксована вартість послуг (гонорару) за надання послуг правової допомоги становить 35 000 грн. (10 годин).
Крім того, згідно п.2 Додаткової угоди до Договору, окрім фіксованого розміру вартості надання послуг, вказаного в п.1 Додаткової угоди, Клієнт також зобов`язується сплатити Адвокату додаткову винагороду за стягнення заборгованості («гонорар успіху») в розмірі 5% від стягнутої суми, що складає у даній справі 8 949, 67 грн. (178 993, 53 грн. х 5% = 8 949,67 грн.). Загальна вартість наданих послуг становить 43 949, 67 грн.
Як зазначалось вище, Додатковим рішенням Господарського суду Одеської області від 13.10.2023 заяву Товариства з обмеженою відповідальністю ,,ОПТІМА-315” про відшкодування витрат, понесених позивачем на професійну правничу допомогу за вх.№2-1459/23 від 27.09.2023 у справі № 916/3107/23 задоволено частково. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю ,,Аванта”  на користь Товариства з обмеженою відповідальністю ,,ОПТІМА-315” витрати на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції у розмірі 21974 грн. 84 коп.
Вказаний висновок суду мотивований тим, що сума за надані послуги, зазначені адвокатом у Акті прийманні-передачі наданих послуг є дещо завищеною та не відповідає критеріям розумності. Врахувавши заперечення відповідача, та те, що справу №916/3107/23 було розглянуто господарським судом в порядку спрощеного позовного провадження, суд, керуючись принципами справедливості, пропорційності, розумності судових витрат та верховенства права, з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини та Верховного Суду, дійшов висновку про зменшення розміру понесених відповідачем судових витрат на професійну правничу допомогу до 21974,84 грн.
Колегія суддів оцінивши надані позивачем докази на підтвердження понесених витрат щодо надання правової допомоги, в контексті положення пункту 4 частини четвертої статті 126 Господарського процесуального кодексу України, тобто щодо співмірності витрат на оплату послуг адвоката із складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт, а також часом, витраченим на їх виконання, з огляду на визначені практикою ЄСПЛ критерії, судова колегія вважає вірним висновок суду першої інстанції про часткове задоволення заяви Товариства з обмеженою відповідальністю ,,ОПТІМА-315” про покладення на відповідача судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 21974,84 грн.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції ухвалено обґрунтоване та законне додаткове рішення у даній справі, яке відповідає нормам ГПК та правовим висновкам Верховного Суду, а скаржником не наведено в апеляційній скарзі жодного доводу стосовно незаконності додаткового рішення суду від 13.10.2023.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків господарського суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції враховує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 року у справі Серявін та інші проти України зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
У справі Трофимчук проти України Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід.
Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
З огляду на викладене колегія суддів зазначає, що скаржнику було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують встановленого судом першої інстанції.
Згідно з ст. 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин, враховуючи, що доводи і вимоги апеляційної скарги не підтверджують наявність обставин, які згідно зі ст. 277 Господарського процесуального кодексу України визначені в якості підстав для зміни чи скасування оскаржуваних судових рішень, а підстав для виходу за межі апеляційних доводів і вимог в порядку ч. 4 ст. 269 цього Кодексу апеляційним судом встановлено не було, апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю ,,Аванта” залишається без задоволення, а рішення Господарського суду Одеської області від 22.09.2023 та додаткове рішення Господарського суду Одеської області від 13.10.2023 у справі № 916/3107/23 - без змін.
Щодо заяви ТОВ "ОПТІМА-315"  про  стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю ,,Аванта” витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 30 000 грн., колегія суддів зазначає наступне.
Як вбачається з матеріалів справи, разом із відзивом на апеляційну скаргу, представником Товариства з обмеженою відповідальністю ,,ОПТІМА-315” долучено заяву щодо відшкодування витрат, понесених позивачем на професійну правничу допомогу, відповідно до якої заявник просить стягнути Товариства з обмеженою відповідальністю ,,Аванта” витрати на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі 30  000 грн.
На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу представником Товариства з обмеженою відповідальністю ,,ОПТІМА-315” надано наступні документи:
- копію Договору про надання правової допомоги №03/07 від 03.07.2023;
- копію Додаткової угоди до Договору про надання правової допомоги №03/07 від 03.07.2023;
- копію Акту приймання-передачі  наданих послуг  від 21.11.2023;
- копію опису наданих послуг у справі №916/3107/23;
- копія свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серія ЧЦ №000301;
- копія ордеру на надання правничої (правової) допомоги серія СЕ №1071987 від 27.10.2023;
          - копію довіреності від 01.07.2022р.
Згідно зі ст. 15 Господарського процесуального кодексу України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання господарського судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
Відповідно до ст. 16 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
Судові витрати - це передбачені законом витрати (грошові кошти) сторін, інших осіб, які беруть участь у справі, понесені ними у зв`язку з її розглядом та вирішенням, а у випадках їх звільнення від сплати - це витрати держави, які вона несе у зв`язку з вирішенням конкретної справи (аналогічний висновок міститься у п. 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2019 року у справі № 242/4741/16-ц).
Статтею 123 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Частинами 3, 4 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
За змістом ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Пунктом 9 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що представництво - це вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п. 6 ч. 1 ст. 1 вказаного Закону).
Відповідно до ст. 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України).
Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (ст. 124 Господарського процесуального кодексу України); 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (ст. 126 Господарського процесуального кодексу України): - подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; - зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу; 3) розподіл судових витрат (ст. 129 Господарського процесуального кодексу України).
Таким чином, розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (ч. 8 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України).
Водночас за змістом ч. 4 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, у тому числі в рішенні від 28.11.2002 «Лавентс проти Латвії» (Lavents v. Latvia) за заявою № 58442/00 щодо судових витрат, зазначено що за ст. 41 Конвенції суд відшкодовує лише витрати, стосовно яких було встановлено, що вони справді були необхідними і становлять розумну суму (рішення ЄСПЛ у справах «Ніколова проти Болгарії» та «Єчюс проти Литви», п. п. 79 і 112).
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).
Тобто, нормами процесуального законодавства передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін (п. п. 33-34, 37 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 року у справі № 910/12876/19).
Не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом на підставі укладеного ними договору у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і їх необхідність (подібний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 року у справі № 904/4507/18, у постанові Верховного Суду від 15.06.2021 року у справі № 912/1025/20).
У п. 169 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 року у справі № 922/1964/21 зазначено, що у випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо.
У постанові Верховного Суду від 11.06.2021 року у справі № 34-16/17-3683-2011 викладено висновок про те, що під час вирішення питання про розподіл витрати на професійну правничу допомогу суд:
1) має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, керуючись критеріями, визначеними у ч. 4 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України (а саме: співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи, часом, обсягом наданих адвокатом послуг, ціною позову та (або) значенням справи для сторони), але лише за клопотанням іншої сторони;
2) з власної ініціативи або за наявності заперечення сторони може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, керуючись критеріями, що визначені ч.ч. 5-7, 9 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України (а саме: пов`язаність витрат з розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність розміру витрат до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінка сторони під час розгляду справи щодо затягування розгляду справ; дії сторін щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом; істотне перевищення чи заявлення неспівмірно нижчої суми судових витрат, порівняно з попереднім (орієнтовним) розрахунком; зловживання процесуальними правами).
Таким чином, суд касаційної інстанції чітко зазначив, що критерії, визначені ч. 4 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України, враховуються за клопотанням заінтересованої сторони для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою наступного розподілу між сторонами за правилами ч. 4 ст. 129 цього Кодексу.
Водночас критерії, визначені ч. 5 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, враховуються для здійснення безпосередньо розподілу всіх судових витрат, пов`язаних з розглядом справи.
При цьому, витрати на професійну правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат (аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 року у справі № 826/1216/16).
Так, як вбачається з наявних у матеріалах справи документів, представником Товариства з обмеженою відповідальністю ,,ОПТІМА-315” в суді апеляційної інстанції був адвокат Андрій Глушаниця  (свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серія ЧЦ №000301 від 26.10.2018) відповідно до ордеру серія СЕ №1071987 від 27.10.2023.
При цьому,  вказаним адвокатом у відзиві на апеляційну скаргу та у заяві щодо відшкодування витрат, понесених позивачем на професійну правничу допомогу зазначено, що Товариства з обмеженою відповідальністю ,,ОПТІМА-315”  очікується понести витрати на правничу допомогу у розмірі 30 000 грн.
Як вбачається з доданих заявником доказів, 03.07.2023 між між Адвокатом Колісник Богданом Олеговичем та Клієнтом ТОВ «ОПТІМА-315» було укладено Договір про надання правової допомоги №03/07.
Відповідно до п.1.1 Договору від 03.07.2023 Адвокат зобов`язується надати Клієнту юридичні послуги адвоката щодо здійснення усіма законними методами та способами представництва (надання правової допомоги) прав та інтересів Клієнта в усіх органах державної влади, в т.ч., але не виключно, в органах Державної податкової служби України, органах Державної казначейської служби України, органах місцевого самоврядування, в правоохоронних органах, у відносинах з усіма підприємствами, установами, організаціями всіх форм власності та підпорядкування, у всіх судах України у всіх справах, які пов`язані чи можуть бути пов`язані із захистом та відновленням порушених, оспорюваних, невизнаних прав та законних інтересів Клієнта.
Відповідно до п. 3.1. договору Клієнт зобов`язується сплатити Адвокату вартість юридичних послуг адвоката (гонорар), вартість яких визначається в додаткових угодах, що є невід`ємною частиною цього Договору.
Додатковою угодою від 20.11.2023 до Договору про надання правової допомоги №03/07 під 03.07.2023, у п. 1 сторони погодили, що сума (розмір) витрат Клієнта на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції у справі №916/3107/23 складає 30 000 грн., виходячи із погодженого між Клієнтом та Адвокатом фіксованого гонорару за надання послуг правової допомоги про стягнення заборгованості з ТОВ «Аванта» (ідентифікаційний код 30537463) за Договором поставки №38-13 від 12.03.2019 року.
Відповідно до п. 2 Додаткової угоди  в рамках супроводження справи та надання правової допомоги, сторони домовились про наступний (невиключний) перелік послуг (робіт):
-ознайомлення з наявними документами, консультація Клієнта;
-опрацювання нормативної бази, судової практики;
-підготовка та подання відзиву на апеляційну скаргу, інших необхідних процесуальних документів;
-участь у судових засіданнях в суді апеляційної інстанції;
-ознайомлення з матеріалами справи в суді;
- складання необхідних процесуальних документів для захисту прав та інтересів Клієнта;
-інші послуги (роботи), що необхідні для супроводження справи Клієнта.
У п. 3 Додаткової угоди сторони погодили, що оплата послуг Адвоката здійснюється Клієнтом протягом 310 (десяти) банківських днів з моменту
Ухвалення судом апеляційної інстанції рішення за результатами розгляду апеляційної скарги ТОВ «Аванта» (ідентифікаційний код 30537463).
Актом приймання-передачі наданих послуг від 21.11.2023, який підписаний між сторонами, та згідно з яким Адвокатом надано Клієнту у справі №916/3107/23, яка розглядається Південно-західним апеляційним господарським судом, наступні послуги:
20.11.2023р. 9.00- 11.00 (2 години) - ознайомлення з апеляційноїю скаргою ТОВ «Аванта» у справі №916/3107/23; попередня консультація Клієнта з приводу апеляційної скарги ТОВ «Аванта»; підписання додаткової угоди щодо підготовки відзиву на апеляційну скаргу та представництва Клієнта в суді апеляційної інстанції;
21.11.2023р. 09.00- 15.00 (6 годин) - підготовка відзиву на апеляційну скаргу ТОВ «Аванта»;
21.11.2023р. 15.00-17.00 (2години) - підготовка заяви щодо відшкодування витрат, понесених позивачем на професійну правничу допомогу у справі, направлення даної заяви та аідзиву на апеляційну скаргу апелянту та до суду. 
Загальна вартість наданих послуг становить 30 000 грн. (10 годин).
Як було раніше зазначено колегією суддів за текстом постанови, за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
При цьому, розподіл судових витрат визначений ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, ч. 4 якої передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи (до яких відповідно до ч. 3 ст. 123 цього Кодексу належать витрати на професійну правничу допомогу), покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який водночас повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у ч. 4 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України.
Частинами 5, 6 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
У розумінні положень ч. 5 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат зі складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт.
При цьому, загальне правило розподілу судових витрат визначене ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, яка є загальною та повинна застосовуватись у системно-логічному зв`язку із ч. 5-7, 9 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.
Отже, під час вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу, зважаючи на приписи ч. 4 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, суд: має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, керуючись критеріями, які визначені у ч. 4 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України (а саме співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи, часом, обсягом наданих адвокатом послуг, ціною позову та (або) значенням справи для сторони), але лише за клопотанням іншої сторони; з власної ініціативи, не розподіляти такі витрати повністю або частково та покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення, керуючись критеріями, що визначені ч. 5-7, 9 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України (а саме пов`язаність витрат з розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність розміру витрат до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінка сторони під час розгляду справи щодо затягування розгляду справ; дії сторін щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом; істотне перевищення або заявлення неспівмірно нижчої суми судових витрат, порівняно із попереднім (орієнтовним) розрахунком; зловживання процесуальними правами).
Така позиція випливає з правових висновків, які послідовно викладені у низці постанов Верховного Суду, зокрема у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2022 у справі № 922/1964/21, у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц, у постанові об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19, у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 01.08.2019 у справі № 915/237/18, від 24.10.2019 у справі № 905/1795/18, від 17.09.2020 у справі № 904/3583/19, від 18.03.2021 №910/15621/19 тощо.
Отже, такі критерії як обґрунтованість, пропорційність, співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката суд має враховувати як відповідно до ч. 4 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України, так і відповідно до ч. 5 ст. 129 цього Кодексу.
Тобто критерії, визначені ч. 4 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України, враховуються за клопотанням заінтересованої сторони для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою наступного розподілу між сторонами за правилами ч. 4 ст. 129 цього Кодексу. Водночас, критерії, визначені ч. 5 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, враховуються для здійснення безпосередньо розподілу всіх судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, в тому числі і інших, передбачених ч. 4 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.
З огляду на вказане та наведені вище обставини, оцінивши подані заявником письмові докази на підтвердження витрат на надання правничої допомоги, беручи до уваги відсутність особливої складності справи, яка переглядалася судом апеляційної інстанції, відсутність судових засідань у даній справі, а також недоведеність заявником обґрунтованості та пропорційності розміру витрат до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; негативну поведінку сторони під час розгляду справи щодо затягування розгляду справи, колегія суддів зазначає, що у даному випадку, з огляду на розумність, обґрунтованість та співмірність розміру відшкодування витрат на правничу допомогу, такий розмір у сумі 30 000 грн. є значно завищеним заявником, з огляду на що колегія суддів дійшла висновку про те, що достатнім, співмірним та обґрунтованим буде розмір призначення до відшкодування витрат на правничу допомогу у розмірі 10 000 грн.
Так, у постанові від 11.01.2023 року у справі № 922/4195/21 Верховний Суд дійшов висновку, що нормами процесуального законодавства передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін (п. п. 33-34, 37 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 року у справі № 910/12876/19).
При цьому, не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом на підставі укладеного ними договору у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і їх необхідність (подібний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 року у справі № 904/4507/18, у постанові Верховного Суду від 15.06.2021 року у справі № 912/1025/20).
Разом з тим, Велика Палата Верховного Суду у додатковій постанові від 19.02.2020 року у справі № 755/9215/15-ц вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21).
Враховуючи вищевказане, колегія суддів вважає частково обґрунтованою заяву  Товариства з обмеженою відповідальністю ,,ОПТІМА-315”  щодо відшкодування витрат, понесених позивачем на професійну правничу допомогу  при розгляді апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю ,,Аванта” на рішення Господарського суду Одеської області від 22.09.2023 та на додаткове рішення Господарського суду Одеської області від 13.10.2023 у справі №916/3107/23, та такою, що потребує часткового задоволення з відмовою в іншій частині.
Керуючись статтями  129,  269,  270,  275,  276,  281-284 Господарського процесуального кодексу України,   колегія суддів 
ПОСТАНОВИЛА:
         1.Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю ,,Аванта”  залишити без задоволення.
    2. Рішення Господарського суду Одеської області від 22.09.2023 та додаткове рішення Господарського суду Одеської області від 13.10.2023 у справі №916/3107/23 залишити без змін.
        3. Заяву Товариства з обмеженою відповідальністю ,,ОПТІМА-315”  щодо відшкодування витрат, понесених позивачем на професійну правничу допомогу задовольнити частково.
    4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю ,,Аванта” на користь Товариства з обмеженою відповідальністю ,,ОПТІМА-315”   10 000 грн.  - витрат на професійну правничу допомогу.
       В іншій частині заяви відмовити.
    3. Доручити Господарському суду Одеської області видати відповідний наказ із зазначенням всіх необхідних реквізитів сторін.
       Постанова набирає законної з дня її прийняття та не підлягає оскарженню, крім випадків передбачених ст. 287 ГПК України.   
   
Повний текст постанови
складено та підписано 15.01.2024

Головуючий суддя                                                                С.І. Колоколов

Суддя                                                                                         Г.П. Разюк

Суддя                                                                                        Я.Ф. Савицький