ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

13 березня 2024 р.	м. Одеса	Справа № 420/33146/23	
Головуючий в 1 інстанції: Хом`якова В.В.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду 
у складі: головуючої судді – Шевчук О.А.,
суддів: Бойка А.В., Федусика А.Г.,
при секретарі – Альонішко С.І.,
за участю представника апелянта – Вакуленка Р.А.,
представника позивача – Карпової О.В.

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 19 січня 2024 року у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса)  про визнання протиправною та скасування постанови, - 
ВСТАНОВИЛА:
В листопаді 2023 року позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача, в якій просив визнати протиправною та скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження №54500254 від 24.07.2023 р. державного виконавця Приморського відділу державної виконавчої служби міста Одеса ГТУЮ в Одеській області Крецул В.А. про примусове виконання постанови №53632819 про стягнення виконавчого збору у розмірі 383138,91 грн. з ОСОБА_2 ;
- стягнути з відповідача за рахунок бюджетних асигнувань Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) на користь позивача судовий збір у розмірі 1073,60 грн. та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 25000 грн.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 24.07.2017 державним виконавцем Приморського ВДВС міста Одеса ГТУЮ в Одеській області Крецул В.А. винесена постанова про відкриття виконавчого провадження №54500254 на виконання   виконавчого документа - постанови Приморського ВДВС м. Одеса № 54632819 про стягнення виконавчого збору в сумі   383138,91 грн. з ОСОБА_2 . З урахуванням того, що внесені Законом України від 03.07.2018 №2475-VIII зміни до статті 27 Закону № 1404- VIII погіршили становище боржника ОСОБА_1 , а також того, що виконавчою службою фактично не стягнуто з боржника коштів за виконавчим листом, позивач вважає, що у відповідача немає правових підстав для стягнення з позивача  виконавчого збору у розмірі 383138,91 грн. та відкриття окремого провадження з цієї підстави.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 19 січня 2024 року позов задоволено. Визнано протиправною та скасовано постанову про відкриття виконавчого провадження №54500254 від 24.07.2023 державного виконавця Приморського відділу державної виконавчої служби міста Одеса ГТУЮ в Одеській області Крецул В.А. про примусове виконання постанови №53632819 про стягнення виконавчого збору у розмірі 383138,91 грн. з ОСОБА_2 . Стягнуто з Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції за рахунок бюджетних асигнувань Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса)     на користь позивача судовий збір у розмірі 1073,60 грн. (тисяча сімдесят три гривні 60 копійок).
Не погоджуючись з таким рішенням відповідач надав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції, як неправомірне та таке, що ухвалене без дотримання норм матеріального та процесуального права. Доводами апеляційної скарги зазначено, що при розгляді справи першою інстанцією був помилково застосований правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 16.04.2020 року по справі № 640/8425/19, згідно якого спірні правовідносини виникли та досліджувались при виконанні виконавчого провадження приватним виконавцем. Але в спірних правових відносинах, які розглядалися в справі 420/33146/23 Одеського окружного адміністративного суду, такий висновок не може бути прийнятий до уваги та за основу, так як в даній ситуації правові відносини склалися при виконанні виконавчого документу державним виконавцем, у зв`язку з чим необґрунтовано та неможливо розглядати виконавчий збір, який стягується державним виконавцем, як винагорода за вчинення заходів примусового виконання рішення. Апелянт вказує, що при прийнятті рішення Одеським окружним адміністративним судом не встановлено жодної неправомірної дії державного виконавця, яка б суперечила вимогам діючого законодавства та дала можливість визнати процесуальний документ неправомірним а також скасувати його. Вказує, що приймаючі рішення від 19.01.2024 року судом першої інстанції не досліджено той факт, що позивачем невірно обрано спосіб захисту. Способом захисту обрано визнання постанови про відкриття виконавчого провадження протиправної та її скасування, на заміну правильному способу визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню, так як скасування постанови про відкриття виконавчого провадження, не дасть змоги завершити виконавче провадження, яке вже завершено в 2017 році згідно підстав визначених Законом України «Про виконавче провадження». Також зазначає, що Одеським окружним адміністративним судом безпідставно визнано неправомірною постанову державного виконавця від 24.07.2024 року, яка взагалі не існує та не могла бути винесена.
У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача зазначає, що В рішенні, що оскаржується від 19 січня 2024 року, допущена описка в даті. 21 лютого 2024 року представник позивача звернулась до Одеського окружного адміністративного суду з заявою про виправлення описки у даті та просила зазначити вірну дату: 24.07.2017 р. Просить суд апеляційної інстанції врахувати зазначену обставину. Вказує, що в даній справі з урахуванням редакцій Закону "Про виконавче провадження", які були чинними у період існування заборгованості боржника, база обрахунку виконавчого збору змінювалась. У період до 28 серпня 2018 року розмір виконавчого збору становив - 10 відсотків фактично стягнутої суми, тоді як, у період після 28 серпня 2018 року розмір виконавчого збору складав - 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню. Положення статті 27 Закону "Про виконавче провадження" (у редакції чинній у період до 28 серпня 2018 року) зменшували відповідальність боржника, в порівнянні з нормами статті 27 Закону "Про виконавче провадження" (у редакції чинній з 28 серпня 2018 року), оскільки розмір виконавчого збору обраховувався як 10 відсотків від фактично стягнутої суми, а не з суми, що підлягає примусовому стягненню. Таким чином, суд першої інстанції правильно застосував норми права. Представник позивача зазначає, що суд першої інстанції послався у своєму рішенні на Постанову Верховного суду від 16.04.2020 року, оскільки Верховний суд застосував норму ст 27. Закону “Про виконавче провадження" (у редакції чинній у період до 28 серпня 2018 року), навіть до основної винагороди виконавця. В даному випадку спір виник саме відносно постанови державного виконавця. Тому, на думку представника позивача, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що у державного виконавця не було підстав для стягнення виконавчого збору в тому розмірі, який визначений у спірній постанові, а отже, така постанова не відповідає вимогам статті 27 Закону № 1404-VШ. З огляду на зазначене, представник позивача просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги.
13 березня 2024 до суду від представника позивача надійшла заява про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, в якій представник зазначає, що позивачем по справі були понесені витрати у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції у розмірі – 10000,00 грн. у зв`язку з чим просить вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених позивачем по справі у суді апеляційної інстанції та стягнути на користь позивача з відповідача 10000 грн. – витрати на правничу допомогу.
Особи, що беруть участь у справі, про дату, час і місце судового  розгляду були сповіщені належним чином відповідно до ст. 124-130 КАС України.
Перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судами першої та інстанції встановлено, що у Приморському ВДВС м. Одеса знаходилось виконавче провадження №53632819 з виконання   виконавчого напису № 379 приватного нотаріуса Одеського   міського нотаріального округу Криворотенко Л.І. від 21.03.2017 про звернення стягнення на нерухоме майно позивача, 28.04.2015 за рахунок коштів, отриманих від реалізації нерухомості, задоволення вимоги   ПАТ АБ "Південний" станом на 16.03.2017. Цією ж постановою   ВП№53632819   було стягнуто виконавчий збір в розмірі 10 відсотків суми, що   підлягає   стягненню з боржника до Державного бюджету України.
Стягувач   ПАТ АБ "Південний" подав до   Приморського відділу ДВС м. Одеси   ГТУЮ в Одеській області заяву про повернення виконавчого документу   (виконавчого напису нотаріуса), яка була розглянута, та 27.04.2017 головним державним виконавцем Приморського   РВ ДВС   прийнята постанова ВП № 53632819 про повернення виконавчого документа   виконавчого напису нотаріуса № 379 на підставі   п.1 ч.1 ст. 37 Закону України "Про виконавче провадження". 
24.07.2017 державним виконавцем Приморського ВДВС міста Одеса ГТУЮ в Одеській області Крецул В.А. була винесена постанова про відкриття виконавчого провадження №54500254   про примусове виконання постанови держвиконавця   №53632819 від   27.04.2021 про стягнення з позивача ОСОБА_2 виконавчого збору   383138,91 грн. (копії постанови від 27.04.2021 суду не надано).
13.10.2017 року головним державним виконавцем Приморського ВДВС мiста Одеса ГТУЮ в Одеській області Вельковим Олегом Віталійовичем постановлено по виконавчому провадженню № №54500254 повернути стягувачу - Приморському ВДВС м. Одеса ГТУЮ в Одеській області виконавчий документ (постанову №53632819 від 27.04.2017 про стягнення 383138,91 грн.),   підставою повернення є не встановлення місцезнаходження боржника та майна, на яке   може бути звернуто стягнення (п.5 ч.1 ст. 37 Закону "Про виконавче провадження"). Вдруге зазначений виконавчий документ про стягнення виконавчого збору до виконання не пред`являвся.
Представник позивача подала клопотання від 24.10.2023 до Приморського відділу ДВС про закриття виконавчого провадження №54500254. Проте 22 листопада 2023 року у поштовому відділені отримала від відповідача лист-відмову.   Відповідач відмовив позивачу в закритті провадження №54500254, мотивуючи це тим, що законодавством виконавчого провадження на підставі пункту 5 частини першої ст.27 ЗУ "Про виконавче провадження" не передбачає скасування заходів примусового виконання рішення, здійснених при примусовому виконанні виконавчого документа та виключення відомостей про боржника з Єдиного державного реєстру.
Позивач в межах даної справи оскаржує постанову про відкриття виконавчого провадження №54500254 від 24.07.2017 державного виконавця Приморського відділу державної виконавчої служби міста Одеса ГТУЮ в Одеській області Крецул В.А. про примусове виконання постанови приморського   ВДВС м. Одеса ГТУЮ в Одеській області №53632819 від 27.04.2017 про стягнення виконавчого збору у розмірі 383138,91 грн. з ОСОБА_2 . Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції зазначив, що виходячи з аналізу вищенаведених норм  Закону "Про виконавче провадження", які діяли на час відкриття виконавчого провадження ВП № 54092831, слідує, що підставою для стягнення виконавчого збору у межах виконавчого провадження про стягнення з боржника коштів було здійснення державним виконавцем дій з фактичного виконання рішення органами державної виконавчої служби, а розмір виконавчого збору обраховується як 10 відсотків від фактично стягнутої суми. За своїм призначенням виконавчий збір є своєрідною винагородою державному виконавцю за вчинення заходів примусового виконання рішення за умови, що такі заходи призвели до виконання рішення. Тому, при стягненні виконавчого збору відповідно до частини третьої статті 40 Закону № 1404-УІІІ    без реального стягнення суми боргу з боржника у разі повернення виконавчого документа стягувачу за його заявою створюються умови для стягнення з боржника подвійної суми виконавчого збору або ж стягнення його без реального виконання рішення суду.
На момент винесення постанови про стягнення виконавчого збору діяла норма ч. 2  ст. 27 Закону "Про виконавче провадження"  яка передбачала, що виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом. З    28 серпня 2018 року частину другу  статті 27 Закону "Про виконавче провадження"  змінено, (Законом України №2475-УІІІ від 3 липня 2018 року) та визначено, що виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.
Тобто, суд першої інчтанції прийшов до висновку, що в даній справі з урахуванням редакцій  Закону "Про виконавче провадження", які були чинними у період існування заборгованості боржника, база обрахунку виконавчого збору змінювалась. У період до 28 серпня 2018 року розмір виконавчого збору становив - 10 відсотків фактично стягнутої суми, тоді як, у період після 28 серпня 2018 року розмір виконавчого збору складав - 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню. Положення  статті 27 Закону "Про виконавче провадження"  (у редакції чинній у період до 28 серпня 2018 року) зменшували відповідальність боржника, в порівнянні з нормами  статті 27 Закону "Про виконавче провадження"  (у редакції чинній з 28 серпня 2018 року), оскільки розмір виконавчого збору обраховувався як 10 відсотків від фактично стягнутої суми, а не з суми, що підлягає примусовому стягненню.
З урахуванням того, що зміни внесені Законом №2475-УІІІ погіршили становище боржника, а також те, що виконавчою службою фактично не стягнуто з нього коштів за виконавчим написом, інші дії по примусовому виконанню    виконавчого напису нотаріуса також не вчинялись, у     державного виконавця були відсутні правові підстави для стягнення виконавчого збору при поверненні виконавчого напису нотаріуса без виконання.
При ухваленні рішення, суд першої інстанції послався на практику Верховного Суду (постанови від 21.03.2020 року у справі №2540/3203/18, від 16.04.2020 у справі №640/8425/19 (ЄДРСРУ № 88814982)).
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Відповідно до ч.1 ст. 287 КАС України учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.
Відповідно до положень ст. 1, 3, 5, ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 18 Закону України "Про виконавче провадження" № 1404-VIII від 02.06.2016, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Згідно зі статтею 10 Закону № 1404-VIII заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.
Відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема, виконавчих написів нотаріусів (п.3 ч.1 ст. 3 Закону).
Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".
Виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Виконавець зобов`язаний, зокрема, здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.
На момент відкриття виконавчого провадження №53632819   ч. 5 ст. 26 Закону України "Про виконавче провадження" передбачала, що виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.
Статтею 27 Закону України "Про виконавче провадження" (в редакції, чинній на час прийняття постанови про стягнення виконавчого збору від 21.03..2017) встановлювалось, що виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України. Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом. У разі наступних пред`явлень державному виконавцю до виконання виконавчого документа виконавчий збір стягується в частині, що не була стягнута під час попереднього виконання.(ч.1, 2, 6).
Відповідно до п.1 ч.1 ст.37 Закону "Про виконавче провадження" виконавчий документ повертається стягувачу, якщо стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа. За правилами частини 5 вказаної статті повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону.
Приписами статей 40, 42 Закону "Про виконавче провадження" передбачено порядок винесення постанови про стягнення виконавчого збору. Згідно з частиною третьою статті 40 Закону України "Про виконавче провадження" в разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.
Згідно частиною 4 статті 42 Закону "Про виконавче провадження" на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження (до яких частина перша статті 42 Закону відносить також виконавчий збір) виконавцем виноситься постанова про їх стягнення.
Отже, з аналізу вищенаведених норм Закону "Про виконавче провадження", які діяли на час відкриття виконавчого провадження ВП № 54092831, слідує, що підставою для стягнення виконавчого збору у межах виконавчого провадження про стягнення з боржника коштів було здійснення державним виконавцем дій з фактичного виконання рішення органами державної виконавчої служби, а розмір виконавчого збору обраховується як 10 відсотків від фактично стягнутої суми. За своїм призначенням виконавчий збір є своєрідною винагородою державному виконавцю за вчинення заходів примусового виконання рішення за умови, що такі заходи призвели до виконання рішення. Тому, при стягненні виконавчого збору відповідно до частини третьої статті 40 Закону № 1404-VІІІ   без реального стягнення суми боргу з боржника у разі повернення виконавчого документа стягувачу за його заявою створюються умови для стягнення з боржника подвійної суми виконавчого збору або ж стягнення його без реального виконання рішення суду.
На момент винесення постанови про стягнення виконавчого збору діяла норма ч. 2 ст. 27 Закону "Про виконавче провадження" яка передбачала, що виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом. З   28 серпня 2018 року частину другу статті 27 Закону "Про виконавче провадження" змінено, (Законом України №2475-УІІІ від 3 липня 2018 року) та визначено, що виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.
Тобто, в даній справі з урахуванням редакцій Закону "Про виконавче провадження", які були чинними у період існування заборгованості боржника, база обрахунку виконавчого збору змінювалась. У період до 28 серпня 2018 року розмір виконавчого збору становив - 10 відсотків фактично стягнутої суми, тоді як, у період після 28 серпня 2018 року розмір виконавчого збору складав - 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню. Положення статті 27 Закону "Про виконавче провадження" (у редакції чинній у період до 28 серпня 2018 року) зменшували відповідальність боржника, в порівнянні з нормами статті 27 Закону "Про виконавче провадження" (у редакції чинній з 28 серпня 2018 року), оскільки розмір виконавчого збору обраховувався як 10 відсотків від фактично стягнутої суми, а не з суми, що підлягає примусовому стягненню.
З урахуванням того, що зміни, внесені Законом №2475-VІІІ погіршили становище боржника, а також те, що виконавчою службою фактично не стягнуто з нього коштів за виконавчим написом, інші дії по примусовому виконанню   виконавчого напису нотаріуса також не вчинялись, у     державного виконавця були відсутні правові підстави для стягнення виконавчого збору при поверненні виконавчого напису нотаріуса без виконання.
Судом першої інстанції зазначено, що до аналогічного висновку дійшов Верховний Суд (постанови від 11.03.2020 року у справі №2540/3203/18, від 16.04.2020 у справі №640/8425/19 (ЄДРСРУ № 88814982)), який висловив правову позицію, відповідно до якої системний аналіз наведених вище норм права дає підстави для висновку, що основана винагорода приватного виконавця за своїм призначенням є винагородою приватному виконавцю за вчинення заходів примусового виконання рішення, за умови що такі заходи призвели до повного або часткового виконання рішення та стягується з боржника в пропорційному до фактично стягнутої суми розмірі. При цьому, умовами стягнення виконавчого збору є: 1) фактичне виконання виконавчого документа; 2) вжиття державним виконавцем заходів примусового виконання рішень. За своїм змістом виконавчий збір є винагородою за вчинення заходів примусового виконання рішення, за умови, що такі заходи привели до виконання рішення.
За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що постанова від 24.07.2017 про відкриття виконавчого провадження №54500254 про стягнення з позивача виконавчого збору є протиправною та підлягає скасуванню.
          Не заслуговують на увагу доводи апелянта про те, що судом першої інстанції  помилково застосовано правовий висновок, що викладено у постанові Верховного Суду від 16.04.2020 р. у справі № 640/8425/19, оскільки відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» рішення суду та інших органів виконуються у примусовому порядку як державним так і приватним виконавцем.
Єдина відмінність, що визначена цим Законом, полягає в тому, що державним виконавцем при виконанні рішення стягується виконавчий збір, який перераховується до Державного бюджету України, а приватним виконавцем основна винагорода приватного виконавця, яка стягується на користь приватного виконавця. 
Крім того, колегія суддів звертає увагу, що судом першої інстанції також при розгляді справи правомірно застосовано позицію Великої Палати, що викладена у постанові від 11.03.2020 р. у справі № 2540/3203/18, де судом надавалась оцінка саме діям державного виконавця.
При цьому, колегія суддів зауважує, що ч.3 ст.45 ЗУ «Про виконавче провадження», основна винагорода приватного виконавця стягується в порядку, передбаченому для стягнення виконавчого збору.
Що стосується доводів апелянта про те, що судом першої інстанції безпідставно визнано неправомірною постанову державного виконавця від 24.07.2023 року, колегія суддів зазначає, що  ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 28 лютого 2024 року заяву представника позивача про виправлення описки в рішенні суду від 19 січня  2024 року - задоволено. Внесено виправлення в абзац третій мотивувальної частини рішення та абзац другий резолютивної частини рішення шляхом заміни неправильної дати постанови, що оскаржувалась та скасована « 24.07.2023» на належну дату « 24.07.2017».
Також, не заслуговують на увагу доводи апелянта, щодо недослідження судом першої інстанції факту, що позивачем невірно обрано спосіб захисту шляхом визнання протиправною та скасування постанови, оскільки задовольняючи позовні вимоги позивача суд першої інстанції застосував правову позицію, що викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду  від 11.03.2020 р. у справі № 2540/3203/18.
Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують рішення суду першої інстанції, щодо визнання протиправною та скасування постанови про відкриття виконавчого провадження.
На підставі вищевикладеного, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що рішення Одеського окружного адміністративного суду ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеному рішенні, у зв`язку з чим підстав для його скасування не вбачається. 
Що стосується заяви представника позивача про стягнення на користь позивача з відповідача 10000 грн. витрат на правничу допомогу, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ч.1, ч.3 ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:
1) на професійну правничу допомогу;
2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду;
3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз;
4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;
5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.
Відповідно до ст. 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідно до ч.1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Згідно з ч.7 ст. 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Відповідно до ч.9 ст. 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
Згідно п.4 ч.1 ст.1 Закону України “Про адвокатуру та адвокатську діяльність” договір про надання правничої допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правничої допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правничої допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Відповідно до п.6, п.9 ч.1 ст.1 Закону України “Про адвокатуру та адвокатську діяльність” інші види правничої допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення;
представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
Згідно з ст. 19 Закону України “Про адвокатуру та адвокатську діяльність” видами адвокатської діяльності є:
1) надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;
2) складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;
3) захист прав, свобод і законних інтересів підозрюваного, обвинуваченого, підсудного, засудженого, виправданого, особи, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру або вирішується питання про їх застосування у кримінальному провадженні, особи, стосовно якої розглядається питання про видачу іноземній державі (екстрадицію), а також особи, яка притягається до адміністративної відповідальності під час розгляду справи про адміністративне правопорушення;
4) надання правничої допомоги свідку у кримінальному провадженні;
5) представництво інтересів потерпілого під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні;
6) представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами;
7) представництво інтересів фізичних і юридичних осіб, держави, органів державної влади, органів місцевого самоврядування в іноземних, міжнародних судових органах, якщо інше не встановлено законодавством іноземних держав, статутними документами міжнародних судових органів та інших міжнародних організацій або міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України;
8) надання правничої допомоги під час виконання та відбування кримінальних покарань;
9) захист прав, свобод і законних інтересів викривача у зв`язку з повідомленням ним інформації про корупційне або пов`язане з корупцією правопорушення.
Адвокат може здійснювати інші види адвокатської діяльності, не заборонені законом.
Відповідно до ч.1 ст. 26 Закону України “Про адвокатуру та адвокатську діяльність” адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правничої допомоги.
Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правничої допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правничої допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правничої допомоги.
Відповідно до ст. 30 Закону України “Про адвокатуру та адвокатську діяльність” гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правничої допомоги клієнту.
Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правничої допомоги.
При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Як вбачається з копії Додаткової угоди № 3 від 28 лютого 2024 року до договору про надання правничої допомоги № 134 від 16.10.2023 р. (доданої до вищезазначеної Заяви) адвокат Карпова О.В.,що діє на підставі свідоцтва про право на здійснення адвокатської діяльності серія ОД №003793 від 15.05.2019 р. з однієї сторони та Беленбаши Неджметтін з іншої сторони уклали додаткову угоду до договору про надання правничої допомоги. Дана додаткова угода визначає порядок оплати юридичних послуг (гонорару) Адвокату за Договором про надання правничої допомоги. Вартість послуг (детальний опис робіт): складання відзиву на апеляційну скаргу (4 години) – 5000,00 грн.; участь у судовому засіданні (1 судове засідання) – 4000,00 грн.; ознайомлення з матеріалами справи через електронний суд (в тому числі подання заяви про ознайомлення з матеріалами справи в електронному вигляді) (1 година) – 1000,00 грн. Загальна вартість послуг: 10000,00 грн.  
Згідно копії Акту приймання-передачі наданих послуг від 13 березня 2024 року до Договору про надання правничої допомоги № 134 від 16.10.2023 р. адвокат надав, а Замовник (клієнт) прийняв юридичні послуги щодо надання правничої допомоги відповідно до Договору про надання правничої допомоги №134 від 16.10.2023 р. та Додаткової угоди: №3 від 28.02.2024 до Договору від 16.10.2023 р. Вартість послуг Адвоката за цим Актом складає 10000 грн. 00 коп.
Колегія суддів зазначає, що з наданих документів вбачається, що розмір витрат позивача на правничу допомогу під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції складає 10000 грн.
Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
У постанові від 24.01.2019 у справі № 910/15944/17 Верховний Суд зауважив, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/WestAllianceLimited" проти України", заява № 19336/04). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Колегія суддів зазначає, що під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.
В судовому засіданні, під час розгляду апеляційної скарги представник апелянта заперечував проти стягнення витрат на правничу допомогу на користь позивача.
Дослідивши матеріали справи, подані представником позивача документи, взявши до уваги рівень складності, юридичної кваліфікації правовідносин у справі, обсяг та обґрунтованість підготовлених та поданих заявником документів, їх значення для спору, враховуючи заперечення представника апелянта про стягнення витрат на правничу допомогу, колегія суддів приходить до висновку, що заявлені витрати на правову допомогу у розмірі 10000, 00 грн. не відповідають критерію розумності їхнього розміру, а тому в даному випадку відсутні підстави для стягнення всієї заявленої суми витрат на правничу допомогу з відповідача та вважає обґрунтованим та розумним розміром витрат за надання професійної правничої допомоги під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції є сума 5000, 00 грн., оскільки саме такий розмір гонорару є справедливим та співмірним, зважаючи на складність справи, якість/кількість підготовлених документів.
Відповідно до ч.1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись  ст. ст. 271, 272, 287, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, –

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) – залишити без задоволення.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 19 січня 2024 року – залишити без змін.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (65023, Одеська обл., м. Одеса, вул. Пастера, 58; код ЄДРПОУ 41404999) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ; АДРЕСА_1 ) витрати на професійну правничу допомогу під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції у розмірі 5000 грн. (п`ять тисяч гривень).
Відповідно до ст. 329 КАС України постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Головуюча суддя:          О.А. Шевчук
Суддя:          А.В. Бойко
          Суддя:                                                                                                    А.Г. Федусик