Номер провадження: 22-ц/813/5830/23 
Справа № 522/4009/22
Головуючий у першій інстанції Чернявська Л.М.
Доповідач Сегеда С. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.12.2023 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого                        Сегеди С.М.,
суддів:                        Громіка Р.Д.,
                               Драгомерецького М.М.,
за участю:
секретаря Козлової В.А.,
представника ОСОБА_1 – адвоката Костинюка Ю.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника  ОСОБА_2 – адвоката  Шляпіної Людмили Миколаївни на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14 березня 2023 року, ухваленого під головуванням судді Чернявської Л.М., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1  до ОСОБА_2  про визнання договору дарування недійсним, 

                                        встановив:

22.03.2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до свого сина - ОСОБА_2 про визнання договору дарування кв. АДРЕСА_1 , укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який посвідчений приватним нотаріусом Бежаном А.В., номер реєстрації 645. 
Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що у лютому 2018 року вона, як власник зазначеної квартири, та її син ОСОБА_2 домовилися про продаж цієї квартири йому, але, оскільки у нього на той час не було грошових коштів для її придбання, між позивачем та відповідачем було оформлено фіктивний договір дарування. При цьому, ОСОБА_2 зазначену квартиру фактично у власність не отримав, після цього у ній не проживав, ключів від неї не мав, не використовував, комунальні послуги не сплачував. У подальшому ОСОБА_2 не зміг зібрати достатньо коштів для придбання зазначеної квартири, відмовився від її фактичного придбання, та повернув цю квартиру ОСОБА_1 шляхом передачі чоловіку ОСОБА_1 – ОСОБА_3 довіреності з правом повного володіння та розпорядження цією квартирою. ІНФОРМАЦІЯ_1 чоловік позивачки - ОСОБА_3 раптово помер, а отже виникла необхідність у визнанні Договору дарування недійсним, адже довіреність її чоловіка на право розпорядження втратила свою дію, у зв`язку з його смертю (т.1, а.с.1-5).

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 14 березня 2023 року позовну заяву ОСОБА_1 було задоволено.
Визнано недійсним договір дарування кв. АДРЕСА_1 , укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 23.02.2018 року та посвідчений приватним нотаріусом Бежаном А.В., зареєстрований у реєстрі № 645 (т.1, а.с.182-183).

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 ставив питання про скасування вищевказаного рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14 березня 2023 року, та просив постановити нове, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 (т.1, а.с.198-207). 
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 – адвокат Онищук Г.А. ставила питання про скасування вищевказаного рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14 березня 2023 року, та просила постановити нове, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 (т.1, а.с.214-224). 
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 – адвокат Шляпіна Л.М. ставить питання про скасування вищевказаного рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14 березня 2023 року, та просить постановити нове, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 (т.2, а.с.10-15).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 12.05.2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 було залишено без руху через несплату судового збору за її подання (т.2, а.с.2).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 15.05.2023 року апеляційне провадження за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 – адвоката Онищук Г.А. було відкрито (т.2, а.с.5).
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 20.06.2023 року апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 – адвоката Шляпіної Л.М. було відкрито (т.2, а.с.31). 
В подальшому, апеляційні скарги представника ОСОБА_2 – адвоката Шляпіної Л.М. та представника ОСОБА_2 – адвоката Онищук Г.А. були призначені до розгляду (т.2, а.с.40).

Разом з тим, ухвалою Одеського апеляційного суду від 09.10.2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 було повернуто, через несплату судового збору (т.2, а.с.56).
10.10.2023 року на електрону адресу Одеського апеляційного суду, а потім і власноруч ОСОБА_2 подав клопотання про відмову від апеляційної скарги, поданої його представником адвокатом Онищук Г.А., зазначивши, що між ними розірвана угода про надання правової допомоги (т.2, а.с.59-61).
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 13.12.2023 року прийнято відмову ОСОБА_2 від апеляційної скарги ОСОБА_4 , провадження за даною апеляційною скаргою закрито.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивачки ОСОБА_1 – адвокат Костинюк Ю.Д., посилаючись на законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскаржуване судове рішення – без змін (т.2, а.с.47-50).

Вирішуючи питання про слухання справи за участі представника ОСОБА_1 , у відсутність інших учасників справи, колегія суддів виходить із того, що учасники справи були належним чином повідомлені про час і місце судового засідання, чекрез іх предсмтавників, у минулому судовому засіданні, про що в матералах справи маються їх розписки (т.2, а.с.75).

Разом з тим, 08.12.2023 року на електронну адресу Одеського апеляційного суду від представника ОСОБА_2 – адвоката Шляпіної Л.М. надійшла заява про відкладення судового засідання, у зв`язку з перебування ОСОБА_5 у щорічній відпустці, та перебування за кордоном в період з 12.12.2023 року по 27.12.2023 року, в підтвердження чого надала скрін авіабілету (т.2, а.с.86-87).
Однак дане клопотання задоволенню не підлягає, оскільки дата судового засідання – 13.12.2023 року о 16 год. 30 хв. була узгоджена з представником ОСОБА_2 – адвокатом Шляпіною Л.М. ще в минулому судовому засіданні в Одеському апеляційному суді 11.10.2023 року, що підтверджено власноручним підписом ОСОБА_5 , з якою остання погодилась (а.с.75). Про те, що не зможе прибути у судове засідання через заплановану відпустку, суду не повідмоляла, враховуючи, що авіаквиток був заброньований нею ще 19 вересня 2023 року (а.с.87-звор.).

Колегія суддів також зазначає, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі – Конвенція), кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.
Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейський суд з прав людини (далі – ЄСПЛ), від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, ЄСПЛ в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції.

Крім того, у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).        
Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Таким чином, розгляд даної справи здійснений 13.12.2023 року в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами, у відсутність учасників справи, оскільки учасники справи повідомлені про час і місце судового засідання належним чином, про що вказано вище. 

Повний текст судового рішення суду апеляційної інстанції у зв`язку із відпусткою судді Сегеди С.М., та відкликанням його із відпустки, складений 28.12.2023 року.

Також слід зазначити, що відповідно до ст. 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» у період воєнного стану не можуть бути припинені повноваження Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, а також судів, органів прокуратури України, органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, та органів, підрозділи яких здійснюють контррозвідувальну діяльність. Згідно зі ст. 12-2 вказаного Закону в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені. Згідно зі ст. 26 вказаного Закону правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється. Явка сторони до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою, а тому перешкоди для розгляду справи в даному випадку відсутні. 

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вирішила дану справу розглядати судом апеляційної інстанції за наявними доказами, які є в матеріалах справи, за участі представника ОСОБА_1 – адвоката Костинюка Ю.Д.

Крім того, колегія суддів зазначає, що Верховний Суд у постанові від 01.10.2020 року у справі № 361/8331/18 зазначив про те, що якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 23 лютого 2018 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які є матір`ю і сином, уклали між собою договір дарування квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Бежаном А.В. та зареєстрований у реєстрі за № 645 (далі – Договір дарування) (т.1, а.с.13-15).

Пунктом 10 зазначеного Договору дарування передбачено, що ОСОБА_6 ( ОСОБА_1 ) повідомляє, що майно, яке є предметом цього договору є спільною сумісною власністю подружжя. Справжність підпису на заяві про згоду чоловіка « ОСОБА_6 » - ОСОБА_3 , засвідчено в нотаріальному порядку приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Одеської області Бежаном А.В., від 23 лютого 2018 року за реєстровим № 644.

В матеріалах справи є Довіреність від 15.10.2019 року, яка посвідчена приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Бежаном А.В. та зареєстровану у реєстрі за № 4073, у відповідності до якої ОСОБА_2 уповноважив свого батька ОСОБА_3 представляти його інтереси в усіх органах, з усіх без винятку питань, пов`язаних з виготовленням технічної документації, оформленням, реєстрації на його ім`я, права власності та розпорядженням, у тому числі відчуженням та оформленням договору (договорів) купівлі-продажу належної йому нерухомості, а саме: квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , визначаючи в усіх випадках всі істотні та факультативні умови договору на власний розсуд.

Для виконання цих повноважень представник, з дотриманням при цьому вимог чинного законодавства, вправі виконувати такі дії: мати вільний доступ до нерухомого майна, подавати від мого імені документи, які будуть необхідні для виконання довіреності,…, одержувати оформлені на моє ім`я документи, у тому числі (але не обмежуючись) документи, що посвідчують право власності на нерухоме майно, витяги та/або інформаційні довідки з Єдиних та державних реєстрів, рішення, дозволи, довідки, технічну документацію, узгодження, … , представляти мої інтереси як власника належного мені нерухомого майна, у зв`язку з переоформленням у будь-яких установах та підприємствах, незалежно від організаційної форми та підпорядкування з питань, пов`язаних з замовленням та отриманням необхідних для мене документів, …, розписуватись за мене, зокрема, але не виключно – підписати заяви, клопотання, договори без додаткового узгодження цього питання зі мною, в т.ч. договір купівлі-продажу, попередні договори про внесення змін до раніше укладених договорів, договори про розірвання договору: відкривати рахунки в банківських установах для отримання грошей, які будуть перераховані покупцем, отримати гроші, підписати та отримати необхідні документи (квитанції, платіжні доручення, тощо), закрити рахунок.

Довіреність була видана з правом передоручення наданих за цим правочином повноважень третім особам строком на п`ять років, якщо не буде припинена раніше відповідно до вимог цивільного законодавства, про що представник буде повідомлений у письмовій формі.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивачка зазначила, що ОСОБА_2 повернув квартиру сім`ї свого батька, надавши йому повний обсяг повноважень щодо володіння та розпорядження спірною квартирою. За наявності цієї довіреності відпала необхідність як в укладенні нового договору відчуження та і у скасуванні Договору дарування. Зазначена Довіреність видавалась ОСОБА_2 батьку, оскільки він не зміг зібрати достатньо коштів для придбання квартири у власність, відмовився від її фактичного придбання, а придбав іншу квартиру.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть НОМЕР_1 від 20.12.2021 року, актовий запис № 17675 (т.1, а.с.18).

Так, позивач у судовому засіданні в суді першої інстанції пояснила, що визнання Договору дарування недійсним необхідно у зв`язку з тим, що ОСОБА_2 після смерті свого батька відмовився надавати довіреність ОСОБА_1 , а відповідно передати повноваження щодо володіння та розпорядження спірною квартирою. Однак, вона не мала наміру на безоплатну передачу квартири синові.

Крім того, як вбачається з показів свідка ОСОБА_7 в суді першої інстанції, яка є донькою позивачки ОСОБА_1 та рідною сестрою відповідача ОСОБА_2 , батьки оформили на брата квартиру та договорились з ним, що він викупить цю квартиру через рік, коли з`являться кошти, однак брат купив іншу квартиру та дав довіреність батьку на переоформлення квартири. Батьки з 2017 року здавали квартиру в оренду, батько ОСОБА_3 при житті оплачував за квартиру комунальні послуги, а після його смерті, за цю квартиру оплачувала комунальні послуги безпосередньо вона за проханням позивачки ОСОБА_1 . Відповідач ОСОБА_2 при цьому ніякого відношення до оренди цієї квартири не мав, орендну плату не отримував, комунальні послуги не сплачував.
Свідок ОСОБА_8 повідомила, що є подругою позивачки. Щодо обставин справи зазначила, що ОСОБА_1 та її чоловік ОСОБА_3 уклали договір дарування, проте син ОСОБА_2 обіцяв сплатити батькам грошові кошти за зазначену квартиру, проте після смерті батька відносини між матір`ю та сином погіршились, та ОСОБА_2 відмовився сплачувати грошові кошти за зазначену квартиру та повертати квартиру.

В судовому засіданні в суді першої інстанції, призначеному на 13 лютого 2023 року, допитані свідки.
Так, свідок ОСОБА_9 повідомила суду, що є родичкою учасників справи. Щодо обставин справи зазначила, що їй відомо про фіктивність зазначеного договору дарування, оскільки ОСОБА_2 мав на меті купити зазначену квартиру. Згодом ОСОБА_2 відмовився від наміру купувати зазначену квартиру, оскільки вирішив купувати іншу квартиру та дав батьку довіреність на переоформлення спірної квартири.
Свідок ОСОБА_10 повідомив суд, що є пасинком відповідача по справі. Щодо обставин справи зазначив, що спірну квартиру ОСОБА_2 подарували його батьки, в якій він проживав після розлучення в період з 2012 року до 2016 року. Щодо Довіреності зазначив, що ОСОБА_2 надав відповідну довіреність своєму батьку для розпорядження спірною квартирою, оскільки ОСОБА_2 проживав за кордоном з 2020 року. Проте після смерті ОСОБА_3 відносини між матір`ю та сином погіршились та ОСОБА_2 відмовився повернути у власність спірну квартиру та/або сплатити відповідні грошові кошти за зазначене майно. Квартира здається в оренду.
Свідок ОСОБА_11 повідомила суд, що є знайомою відповідача. Щодо обставин справи повідомила, що ОСОБА_2 проживав у спірній квартирі та згодом ОСОБА_2 придбав іншу квартиру, а спірну квартиру здавав в оренду.

Таким чином, та виходячи з положень ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для повторного допиту свідків ОСОБА_10 і ОСОБА_11 , про що перед судом апеляційної інстанції заявляла клопотання представник відповідача ОСОБА_2 – адвокат Шляпіна Л.М. (т.2, а.с.63).

Виходячи з вищевикладеного, суд першої інстанції, під час дослідження доказів та пояснень свідків, дійшов вірного висновку, що спірний договір дарування був укладений без наміру створення правових наслідків про безоплатну передачу майна, мав на меті укладення договору купівлі-продажу, про який попередньо домовились ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Разом з цим, суд погоджується з показаннями свідків відносно обставин того, що у ОСОБА_2 на той час не було достатньої суми для розрахунку за цю квартиру, а представником відповідача не було надано належних та допустимих доказів на спростування зазначених обставин.

Більше того, не знайшли свого підтвердження доводи відповідача про те, що він фактично володів спірною квартирою з часу оформлення договору дарування, оскільки будь-яких документів до суду не надано, тобто не надано до суду доказів, щодо сплати за комунальні послуги, отримання орендної плати, тощо.
Як вбачається з показів свідка ОСОБА_7 (донька ОСОБА_1 та рідна сестра ОСОБА_2 ), її батько ОСОБА_3 при житті оплачував за квартиру комунальні послуги, а після його смерті, за цю квартиру оплачувала комунальні послуги безпосередньо ОСОБА_7 за проханням позивачки ОСОБА_1 . Відповідач ОСОБА_2 при цьому ніякого відношення до оренди цієї квартири не мав, оплату оренди не отримував, комунальні послуги не сплачував.

Суд враховує докази, які надані позивачкою, а саме квитанції щодо сплати за комунальні послуги (водовідведення, електропостачання від 05.16.2020 року від імені ОСОБА_3 , а після його смерті у січні та лютому 2022 року від імені доньки ОСОБА_1 - ОСОБА_7 та сплати орендної плати від ОСОБА_12 на рахунки ОСОБА_7 (а.с.106-121).

Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною 1 ст. 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним.

Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. За правилами ст. 215 ЦК недотримання цих вимог є підставою для визнання відповідного правочину недійсним.
Згідно зі ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Відповідно до частин першої та другої ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину.
Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду і знають заздалегідь, що він не буде виконаний.
Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.
У фіктивних правовідносинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву.
Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14, з якою погодився Верховний Суд у постановах від 14 лютого 2018 року у справі № 379/1256/15-ц (провадження № 61-1300св18), від 08 лютого 2018 року у справі № 756/9955/16-ц (провадження № 61-835св17).

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.
Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої ст. 203 ЦК України, що за правилами ст. 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст. 234 ЦК України.

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 13 березня 2019 року в справі № 757/12646/16, від 28 лютого 2018 року у справі № 909/330/16, від 01 листопада 2018 року в справі № 910/18436/16, від 31 березня 2021 року у справі № 201/2832/19.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц зазначила, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на таке майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.

Таким чином, аналізуючи фактичні обставини справи, вимоги законодавства, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, з яким погоджується і апеляційний суд, про те, що зазначений Договір дарування є фіктивним, як такий що не спрямований на реальне настання правових наслідків, адже вчинений між родичами першого ступеню спорідненості, суто в паперовій формі, без передання майна у фактичне володіння або будь-яких інших дій, без зміни статусу сторін відносно цього майна, оскільки судом враховано, що сторонами укладався спірний Договір дарування, який мав на меті укладення договору купівлі-продажу спірної квартири.
Крім того, суд враховує ту обставину, що сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, оскільки спірна квартира не передавалась у фактичне використання ОСОБА_2 , зазначена квартира залишилась фактично у власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , який в подальшому помер, та які отримували кошти за спірну квартиру, шляхом здачі її в оренду, сплачували за комунальні послуги, а відтак є всі підстави для кваліфікації договору дарування квартири за адресою: АДРЕСА_2 від 23.02.2018 року як фіктивного.

Доводи представника апелянта ОСОБА_2 – адвоката Шляпіної Л.М. про те, що ОСОБА_2 володів квартирою ще з 2008 року, не підтверджені належними доказами по справі, та не мають відношення до подій, що відбувались пізніше, у 2018 році. 
Більше того, як було встановлено судом першої інстанції, з 2017 року по лютий 2022 року в даній квартирі проживав ОСОБА_12 , який сплачував оренду плату спочатку чоловіку ОСОБА_3 , а потім його донці ОСОБА_7 .

Крім того, як вже було зазначено вище, ОСОБА_2 повернув квартиру сім`ї свого батька шляхом видачі довіреності, а отже відпала будь-яка необхідність в укладенні договору відчуження майна.

Стосовно доводів представника апелянта ОСОБА_2 – адвоката Шляпіної Л.М. про недоведеність факту фіктивності правочину, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що аналізуючи матеріали справи, покази свідків, докази, суд дійшов висновку, що ОСОБА_2 дійсно мав на меті купити цю квартиру у батьків, але через відсутність коштів, сторонами була обрана саме така форма правочину.
Більше того, як вбачається з матеріалів справи, обидва учасники Договору дарування не мали на меті здійснити це дарування, оскільки усі їх поточні та подальші дії, обставини подій, свідчили про те, що не відбулось жодних змін ані відносно стану квартири, ані її використання, тобто нічого такого, що могло свідчити про зміну власника, або прийняття будь-якої із сторін відповідних прав та обов`язків. 

Що стосується вимог відповідача ОСОБА_2 , а також заявника апеляційної скарги – адвоката Шляпіної Л.М. про необхідність застосування до спірних правовідносин строку позовної давності, то колегія суддів позбавлена можливості його застосування, оскільки відповідно до вимог, передбачених ч. 1 ст. 261 ЦК України дана заява мала бути заявлена в суді першої інстанції, чого зроблено не було.
Так, відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, а заміна сторін у зобов`язанні, згідно ст. 262 ЦК України, не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України, є підставою для відмови у позові.
Та обставина, що первісний представник відповідача ОСОБА_2 – адвокат Оніщук Г.А. в суді першої інстанції зловживала своїми правами, а тому не заявила про застосування строку позовної давності, про що зазначав відповідач ОСОБА_2 , є безпідставними і такими, що не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи, враховуючи також те, що в суді першої інстанції права відповідача ОСОБА_2 представляла саме адвокат Оніщук Г.А.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надала суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які вона посилається як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог, судового рішення та доводів апеляційної скарги.
За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
У відповідності до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
При цьому, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Колегія суддів також зазначає, що ЄСПЛ вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції  зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 – 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд
постановив:

Апеляційну скаргупредставника ОСОБА_2 – адвоката Шляпіної Людмили Миколаївни залишити без задоволення.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14 березня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення.

Повне судове рішення через відпустку судді Сегеди С.М., та відкликання його із відпустки, складено 28.12.2023 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

       Р.Д. Громік

                                                                               М.М. Драгомерецький