УХВАЛА
09 січня 2024 року
м. Київ
справа № 454/431/22
провадження № 61-18158ск23 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Петрова Є. В., 
розглянувши касаційну скаргу Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» на постанову Львівського апеляційного суду від 06 листопада 2023 року у справі за позовом Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги з централізованого опалення,
ВСТАНОВИВ:
У лютому 2022 року Львівське міське комунальне підприємство «Львівтеплоенерго» (далі - ЛМКП «Львівтеплоенерго») звернулося до суду з позовомдо ОСОБА_1 , в якому просило суд стягнути з ОСОБА_1 на користь позивача заборгованість за послуги з централізованого опалення за період з 01 жовтня 2016 року по                   31 грудня 2021 року в розмірі 343 660,86 грн, інфляційні витрати - 73 900,67грн, 3% річних - 33 938,08грн. 
В обґрунтування своїх вимог зазначало, що ОСОБА_1 є власником квартири      АДРЕСА_1 .
Відповідно до Закону України «Про теплопостачання» ЛМКП «Львівтеплоенерго» є теплопостачальною організацією суб`єктом господарської діяльності з постачання споживачам теплової енергії.
06 грудня 2019 року відповідачу рекомендованим листом скеровано договір приєднання до надання послуг з централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води ЛМКП «Львівтеплоенерго».          ОСОБА_1 надіслала позивачу підписаний договір приєднання.
З 01 липня 2014 року ОСОБА_1 відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1 для здійснення оплати за надані послуги.
Лічильник обліку теплової енергії у квартирі відповідача встановлено 29 жовтня 2019 року.
До 29 жовтня 2019 року нарахування кількості та вартості послуг з центрального опалення за вказаною адресою проводилося згідно показів загальнобудинкового приладу обліку теплової енергії на підставі постанови Кабінету Міністрів України     від 21 липня 2005 року № 630 «Про затвердження правил надання послуг з постачання центрального опалення, холодної та гарячої води і водовідведення» та наказу Міністерства будівництва, архітектури та ЖКГУ від 31 жовтня 2006 року           № 359 «Про затвердження методики розрахунку кількості теплоти, спожитої на опалення місць загального користування багатоквартирних будинків, та визначення плати за їх опалення».
27 лютого 2018 року ЛМКП «Львівтеплоенерго» звернулося до суду з заявою про видачу судового наказу про стягнення боргу з ОСОБА_1 за послуги з централізованого опалення та штрафних санкцій у сумі 87 056,69 грн. 
Шевченківський районний суд м. Львова 03 березня2018 року видав судовий наказ у справі № 466/1521/18 про стягнення боргу з ОСОБА_1 за послуги з централізованого опалення та штрафних санкцій у сумі 87 056,69 грн.
Шевченківський районний суд м. Львова ухвалою від 02 липня 2019 року скасував судовий наказ від 03 березня 2018 року у справі № 466/1521/18 на підставі заяви боржника про скасування судового наказу.
Сума заборгованості за період з жовтня 2016 року по грудень 2021 року складає    343 660,86 грн.
Щодо підтвердження правомірності нарахування вартості за надані послуги з центрального опалення квартири АДРЕСА_1 ЛМКП «Львівтеплоенерго» вказує, що за результатами позапланової перевірки діяльності ЛМКП «Львівтеплоенерго», зокрема щодо правильності нарахування вартості послуги з центрального опалення по квартирі ОСОБА_1 , Головним управлінням Держпродспоживслужби 31 липня 2020 року складено припис, яким зобов`язано усунути порушення пункту 3.5 договору приєднання про надання послуг з централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води ЛМКП «Львівтеплоенерго» від 18 грудня 2019 року та статті 10 Закону України        «Про захист прав споживачів», а 07 серпня 2020 року постановою накладено штраф на ЛМКП «Львівтеплоенерго» у розмірі 325 165,27 грн.
Дані акти Головного управління Держпродспоживслужби оскаржені позивачем у Львівському окружному адміністративному суді.Львівський окружний адміністративний суд рішенням від 28 липня 2021 року у справі № 380/7177/20 встановив, що ЛМКП «Львівтеплоенерго» самостійно не може встановлювати та змінювати існуючий тариф на послуги з централізованого опалення. Підприємством застосовується виключно тариф, затверджений постійно діючим центральним органом виконавчої влади Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг. Для ЛМКП «Львівтеплоенерго» не встановлено норм та тарифів на послугу з централізованого опалення для квартир, які не обладнані квартирним приладом обліку теплової енергії та які знаходяться у будинках із будинковим приладом обліку.
Восьмий апеляційний адміністративний судпостановою від 09 лютого 2022 року апеляційну скаргу Головного управління Держпродспоживслужби у Львівській області задовольнив частково, скасував рішення Львівського окружного адміністративного суду від 28 липня 2021 року в адміністративній справі                          № 380/7177/20 та прийняв нову постанову, якою позовні вимоги                                   ЛМКП «Львівтеплоенерго» задовольнив частково. Визнав протиправною і скасував постанову Головного управління Держпродспоживслужби у Львівській області       від 17 серпня 2020 року № 68 про накладення стягнень, передбачених статтею 23 Закону України «Про захист прав споживачів». Відмовив у задоволенні решти позовних вимог ЛМКП «Львівтеплоенерго». 
Відповідно до розрахунків заборгованості за послуги з централізованого опалення та розрахунку інфляційних втрат і 3% річних від 24 січня 2022 року, ОСОБА_1 повинна сплатити позивачу інфляційні втрати в сумі - 73 900,67 грн та 3% річних - 33 938,08 грн.
ЛМКП «Львівтеплоенерго» зазначає, що за результатами позапланової перевірки Головним управлінням Держпродспоживслужби, дії якого Львівський окружний адміністративний суд рішенням від 28 липня 2021 року визнав протиправними, ЛМКП «Львівтеплоенерго» було позбавлено можливості звернутися до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, оскільки формально діяв припис Головного управління Держпродспоживслужби від 31 липня 2020 року про усунення порушень пункту 3.5 договору приєднання та статті 10 Закону України    «Про захист прав споживачів».
Неправомірна перевірка Головного управління Держпродспоживслужби, внаслідок якої складено неправомірні припис та постанову Держпродспоживслужби є поважною причиною, у зв`язку з якою позивачем пропущено строк позовної давності, що є підставою для поновлення пропущеного строку позовної давності.
Враховуючи викладене та відповідно до заяви про зменшення позовних вимог ЛМКП «Львівтеплоенерго» просило суд стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за надані послуги з централізованого опалення за період з 01 жовтня 2016 року по         30 листопада 2021 року в розмірі 181 721,09 грн основного боргу, інфляційні       втрати - 46 302,66 грн та 3% річних - 18 131,31 грн, разом 246 155,06 грн.
Сокальський районний суд Львівської області рішенням від 23 травня 2023 року позовЛМКП «Львівтеплоенерго» задовольнив частково. Стягнув з ОСОБА_1 на користь ЛМКП «Львівтеплоенерго» заборгованість за надані послуги з централізованого опалення за період з 01 жовтня 2016 року по 30 листопада          2021 року в сумі 181 721,09 грн. Вирішив питання щодо судового збору.
Львівський апеляційний суд постановою від 06 листопада 2023 року апеляційну скаргу адвоката Семенюка Р. А., який діє в інтересах ОСОБА_1 задовольнив частково, скасував рішення Сокальського районного суду Львівської області             від 23 травня 2023 року, ухвалив нове рішення, яким позов задовольнив частково.
Стягнув з ОСОБА_1 на користь ЛМКП «Львівтеплоенерго» заборгованість за надані послуги з централізованого опалення за період з 01 лютого 2019 року по         30 листопада 2021 року в сумі 25 219,71 грн.
Вирішив питання щодо судового збору.
В іншій частині позовних вимог відмовив.
15 грудня 2023 року ЛМКП «Львівтеплоенерго» звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Львівського апеляційного суду від 06 листопада 2023 року, в якій просить скасувати постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Верховний Суд вивчив касаційну скаргу та додані до неї матеріали, зробив висновок про наявність підстав для відмови у відкритті касаційного провадження, оскільки скаргу подано на судове рішення, ухвалене у справі, що не підлягає касаційному оскарженню.
Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних          на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частина третя статті 3 ЦПК України).
Суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню (пункт 1 частини другої статті 394 ЦПК України).
Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах                з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно                до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
Згідно з частиною четвертою статті 274 ЦПК України ця справа не відноситься          до тієї категорії справ, що не можуть бути розглянуті в порядку спрощеного позовного провадження.
Отже, зазначена справа не підлягає касаційному оскарженню.
Урахувавши предмет позову, оскаржувані судові рішення, прийняті у такій справі,     не підлягають касаційному оскарженню відповідно до пункту 2 частини третьої     статті 389 ЦПК України.
З врахуванням наведених доводів, Верховний Суд визнає, що винятки, зазначені          у пункті 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, заявником не зазначені, суд під час вивчення касаційної скарги такі винятки самостійно не встановив.
Однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України).
Конституційним принципом судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судових рішень виключно у випадках, визначених законом.
Цьому конституційному принципові відповідає загальне правило пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України щодо того, що усі судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, не підлягають касаційному оскарженню. Це означає, що рішення суду апеляційної інстанції у таких справах           є остаточним і подальшому оскарженню не підлягає.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своєму рішенні від 05 квітня 2018 року (справа «Зубац проти Хорватії» (Zubac v. Croatia), № 40160/12) наголосив на обмеженості доступу ratione valoris до судів вищої інстанції. Так, право на доступ до суду не є абсолютним і може підлягати обмеженням, які дозволяються опосередковано, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою, і таке регулювання може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб (справа «Станєв проти Болгарії» (Stanev v. Bulgaria) [ВП], № 36760/06, § 230, ЄСПЛ 2012). Спосіб застосування пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини                                            та основоположних свобод до апеляційних та касаційних судів залежить від особливостей судового провадження, про яке йдеться, і варто враховувати всю сукупність процесуальних дій, проведених в рамках національного правопорядку,     а також роль судів касаційної інстанції в них; умови прийнятності касаційної скарги щодо питань права можуть бути суворіші, ніж для звичайної скарги (рішення у справі «Леваж Престасьон Сервіс» проти Франції» (Levages Prestations Services v. France), § 45; рішення у справі «Бруалья Гомес де ла Торре проти Іспанії» (Brualla Gomez de la Torre v. Spain), § 37; та «Козліца проти Хорватії» (Kozlica v. Croatia), § 32, № 29182/03, від 02 листопада 2006 року; «Шамоян проти Вірменії» (Shamoyan v. Armenia) § 29, від 07 липня 2015 року, № 18499/08).
Застосування передбаченого законодавством порогу ratione valoris для подання скарг до верховного суду є правомірною та обґрунтованою процесуальною вимогою, враховуючи саму суть повноважень верховного суду щодо розгляду лише справ відповідного рівня значущості («Бруалья Гомес де ла Торре проти Іспанії», § 36; рішення у справі «Козліца проти Хорватії», § 33; рішення у справі ««Булфрахт Лтд» проти Хорватії», § 34, «Добріч проти Сербії» (Dobric v. Serbia), «Зубац проти Хорватії» (Zubac v. CROATIA), № 2611/07 та § 54, від 21 червня 2011 року, № 15276/07; та «Йовановіч проти Сербії» (Jovanovic v. Serbia), § 48, від 02 жовтня 2012 року, № 32299/08).
Саме національний верховний суд, якщо цього вимагає національне законодавство, повинен оцінювати те, чи досягнуто передбачений законодавством поріг ratione valoris для подання скарги саме до цього суду. Відповідно, в ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволяло йому відфільтровувати справи,                           що надходять до нього, верховний суд не може бути зв`язаний або обмежений помилками в оцінюванні зазначеного порогу, яких припустилися суди нижчої інстанції при визначенні того, чи надавати доступ до нього (згадане вище рішення     у справі «Добріч проти Сербії», § 54).
Також ЄСПЛ постановив ухвалу щодо неприйнятності заяви від 09 жовтня 2018 року, № 26293/18 у справі «Азюковська проти України» (Azyukovska v. Ukraine), у якій зазначив, що застосування критерію малозначності справи у справі було передбачуваним, справа була розглянута судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявниця не продемонструвала наявності інших виключних обставин, які за положеннями кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи.
ЄСПЛ у цьому рішенні зазначив, що в контексті аналізу застосування критерію ratione valoris щодо доступу до вищих судових інстанцій він також брав до уваги наявність або відсутність питання щодо справедливості провадження, яке здійснювалося судами нижчих інстанцій.
За змістом практики ЄСПЛ обмеження доступу до Верховного Суду охоплюється загальновизнаною легітимною метою встановленого законодавством порогу ratione valoris для скарг, що подаються на розгляд Верховного Суду, яка полягає в тому, щоб забезпечувати розгляд у Верховному Суді, з огляду на саму суть його функцій, лише справ необхідного рівня значущості.
Оскільки оскаржуване заявником судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.
За таких обставин не потребує окремого розгляду питання дотримання особою, яка подала касаційну скаргу, вимог статей 390 та 392 ЦПК України.
Керуючись статтею 129 Конституції України, статтями 19, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» на постанову Львівського апеляційного суду від 06 листопада 2023 року у справі за позовом Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги з централізованого опалення.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.
Ухвала оскарженню не підлягає. 
Судді:                                                                                       І. В. Литвиненко  
                                                                                                       А. І. Грушицький                          
                                                                                                       Є. В. Петров