ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 551/955/21  Номер провадження 22-ц/814/378/24	Головуючий у 1-й інстанції Вергун Н.В.  Доповідач ап. інст. Панченко О. О.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2024 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого судді Панченка О.О.,
суддів Одринської Т.В., Дорош А.І.
при секретарі Філоненко О.В.
за участю представника позивача ОСОБА_1 – адвоката Сенкевича В.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами ПП «Агроекологія» на рішення Шишацького районного суду Полтавської області від 27 квітня 2023 року ухвалене у складі головуючого судді Вергун Н.В., повний текст судового рішення виготовлено – дати не вказано, та на додаткове рішення Шишацького районного суду Полтавської області від 23 травня 2023 року ухвалене у складі головуючого судді Вергун Н.В., повний текст судового рішення виготовлено – дати не вказано
у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного підприємства «Агроекологія» про розірвання договору оренди земельної ділянки, припинення права оренди, скасування цього права та зобов`язання повернути земельну ділянку та зустрічним позовом Приватного підприємства «Агроекологія» до ОСОБА_1 про внесення змін до договору оренди землі,-
В С Т А Н О В И В :
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Зміст позовних вимог
У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Приватного підприємства «Агроекологія» про розірвання договору оренди земельної ділянки.
Позов мотивовано тим, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 06 травня 2021 року, зареєстрованого в реєстрі за № 379, ОСОБА_1  успадкувала від померлого ІНФОРМАЦІЯ_1  батька  ОСОБА_2 земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 2,6231 га, кадастровий номер 5325783200:00:011:0089, яка розташована на території колишньої Михайликівської сільської ради Шишацького району Полтавської області.
Між ОСОБА_2  та ПП «Агроекологія» 06 травня 2008 року було укладено договір оренди землі, строком на 25 років, який зареєстровано у Шишацькому ВО Миргородського РВ «Центр ДЗК», про що у Державному реєстрі земель 05 березня 2009 року вчинено запис № 040954500012.
Відповідно до умов договору, а саме пункту 40, перехід права власності на орендовану земельну ділянку до другої особи, а також реорганізація юридичної особи-орендаря є підставою для зміни умов або розірвання договору.
Користуючись своїм правом, позивач 09 червня 2021 року звернулася до ПП «Агроекологія» з листом щодо розірвання договору оренди землі в добровільному порядку, та повідомила, що не має наміру продовжувати дію договору оренди.
У зв`язку з тим, що ПП «Агроекологія» й надалі використовує земельну ділянку, яка належить позивачеві, та у зв`язку з тим, що із спадкуванням права власності на земельну ділянку до позивача перейшли права і обов`язки пов`язані з договором оренди, укладеного з ПП «Агроекологія», але позивача не влаштовують умови зазначеного договору, вона просила суд розірвати договір оренди землі від 06 травня 2008 року, укладений між  ОСОБА_2 та ПП «Агроекологія», припинити право оренди, скасувати державну реєстрацію права оренди земельної ділянки та зобов`язати відповідача повернути земельну ділянку.
05 січня 2022 року на адресу суду першої інстанції від ПП «Агроекологія» надійшла зустрічна позовна заява до ОСОБА_1  про внесення змін до договору оренди. При цьому, позивач просив поновити строк на подачу зустрічного позову /т. 1, а. с. 94-106 /.
Зустрічний позов мотивовано тим, що згідно з п. 40 спірного договору оренди землі смерть орендодавця є підставою для зміни умов договору оренди землі. Згідно зі ст. 32 Закону України «Про оренду землі» перехід права власності на орендовану земельну ділянку до іншої особи не є підставою для зміни умов договору, якщо інше не передбачено договором оренди землі. Законом і договором оренди землі передбачена можливість внесення змін до спірного договору за згодою сторін в разі зміни орендодавця внаслідок правонаступництва спадкоємця, а в разі відсутності такої згоди - на підставі судового рішення.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Шишацького районного суду Полтавської області від 27 квітня 2023 року позов ОСОБА_1 до Приватного підприємства «Агроекологія» про розірвання договору оренди земельної ділянки, припинення права оренди, скасування цього права та зобов`язання повернути земельну ділянку – задоволено.
Договір оренди землі від 06 травня 2008 року, укладений між  ОСОБА_2 та Приватним підприємством «Агроекологія», який зареєстрований у Шишацькому ВО Миргородського РВ «Центр ДЗК», про що у Державному реєстрі земель 05 березня 2009 року вчинено запис за № 040954500012, - розірвано.
Припинено право оренди земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 2,6231 га, кадастровий номер 5325783200:00:011:0089, яка розташована на території колишньої Михайликівської сільської ради Шишацького району Полтавської області.
Державну реєстрацію права оренди земельної ділянку у зв`язку з розірвання Договору оренди землі від 06 травня 2008 року, індексний номер: 51353933 від 27 лютого 2020 року, номер запису про інше речове право 35694126, - скасовано.
Зобов`язано ПП «Агроекологія» повернути  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського призначення, площею 2,6231 га, кадастровий номер 5325783200:00:011:0089, яка розташована на території колишньої Михайликівської сільської ради Шишацького району Полтавської області.
Стягнуто з Приватного підприємства «Агроекологія», код ЄДРПОУ:24089080, на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , мешканки с. Михайлики Миргородського району  Полтавської області,  реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 ,  судові витрати, які пов`язані з сплатою судового збору, в загальному розмірі 2 724 грн. 00 коп.
У задоволенні зустрічного позову ПП «Агроекологія» до ОСОБА_1  про внесення змін до договору оренди землі, - відмовлено.
Додатковим рішенням Шишацького районного суду Полтавської області від 23 травня 2023 року заяву адвоката Сенкевича Володимира Івановича про винесення додаткового рішення у справі за позовом   ОСОБА_1  до  ПП «Агроекологія» про розірвання договору оренди земельної ділянки, припинення  права  оренди, скасування цього права та зобов`язання повернути земельну ділянку і зустрічним позовом ПП «Агроекологія» до ОСОБА_1  про внесення змін до договору оренди землі, - задоволено частково.
Стягнуто з ПП «Агроекологія», код ЄДРПОУ: 24089080, на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , мешканки с. Михайлики  Миргородського району  Полтавської області,  реєстраційний номер облікової  картки  платника  податків - НОМЕР_1 , витрати на професійну правничу допомогу в загальному розмірі 25 000 грн. 00 коп.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що сторони спірного договору оренди від 06 травня 2008 року пунктом 40 передбачили можливість розірвання цього договору у разі переходу права власності на орендовану земельну ділянку до другої сторони, а ПП «Агроекологія» відмовилося у добровільному порядку виконати вимоги нового власника ОСОБА_1 .
Задовольняючи частково заяву адвоката Сенкевича Володимира Івановича про винесення додаткового рішення у справі суд першої інстанції врахував те, що позов  ОСОБА_1  був задоволений у повному обсязі, відтак нею понесені витрати на правничу допомогу, що підтверджується наданими належними, допустимими та достовірними доказами, неспростованими відповідачем. Разом з тим зазначив, що до розміру витрат на правову допомогу включено інфляцію за 2022 рік у розмірі 26 %. Оскільки вказані стягнення не передбачені умовами Договору про надання правничої допомоги від 27 травня 2021 року, суд не мав підстав для їх задоволення.
Короткий зміст вимог та доводів апеляційної скарги
Не погодившись із таким вирішенням спору, ПП «Агроекологія» подало апеляційні скарги, в яких, посилаючись на порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення яким задовольнити позов в повному обсязі.
Апеляційна скарга на рішення мотивована тим, що ПП «Агроекологія» є законним землекористувачем і на законних підставах користується земельною ділянкою аж до 2033 року, а тому має право на захист своїх прав нарівні з власником згідно зі ст. 27 Закону України «Про оренду землі». Термін оренди не може бути меншим ротації сівозміни. Цей самий пункт 26 згадується сторонами і в п. 40 договору. ПП «Агроекологія» застосовує 7-річну («семипольну») ротацію сівозміни. Відтак з урахуванням дати укладання договору повний семирічний цикл ротації сівозміни закінчується у 2022 році (оскільки закінчення у 2015 позивач вже пропустив), а тому не момент звернення до суду у позивача відсутні правові підстави для розірвання договору всупереч погодженим сторонами умовам.
ПП «Агроекологія» належно і сумлінно виконує умови договору оренди землі, що позбавляє спадкоємця права на розірвання договору з підстав, встановлених ст. 651 ЦК України.
Єдиною підставою для позову позивач вказує відмову ПП «Агроекологія», яке є законним орендарем, повернути земельну ділянку; при цьому позивач не ставить питання про порушення умов договору та не посилається на протиправність володіння відповідачем землею.
В примірнику спірного договору, який наявний у ПП «Агроекологія», в п. 40 зазначено, що перехід права власності на орендовану земельну ділянку до другої особи, а також реорганізація юридичною особи-орендаря є (не є) підставою для зміни умов або розірвання договору. При цьому в словосполученні «є (не є)» закреслені всі три слова, тобто сторони договору не досягли згоди про те, що перехід права на орендовану земельну ділянку до іншого власника може бути підставою для розірвання договору, а навпаки передбачили, що розірвання договору в односторонньому порядку не допускається (з урахуванням п. 39 договору). За таких обставин відсутні підстави вважати, що сторони дійшли згоди щодо змісту пункту 40 договору, на який посилається позивач, тобто сторони договору не досягли згоди про те, що перехід права на орендовану земельну ділянку до іншого власника може бути підставою для розірвання договору.
Зважаючи на викладене, ПП «Агроекологія» має правомірне очікування щодо користування земельною ділянкою протягом усього часу дії договору оренди землі незалежно від особи власника.
За наведених обставин, з урахуванням зустрічного позову про внесення змін до договору на підставі п. 40 договору, права власника та землекористувача згідно зі ст. 27 Закону України «Про оренду землі» є конкуруючими і в рівній мірі захищаються законом, оскільки Орендареві забезпечується захист його права на орендовану земельну ділянку нарівні із захистом права власності на земельну ділянку відповідно до закону.
Отже, помилково вважати доведеним порушення права власності позивача, не співставляти його з правомірними очікуваннями орендаря, поєднаними з відсутністю будь-яких ознак порушення з боку ПП «Агроекологія» договору оренди землі, а тому вимоги позивача порушують норму матеріального закону про захист прав землекористувача, яке в порівнянні з правами власника землі є тотожними в силу припису закону.
Тому оскаржуване рішення суперечить ст. 27 Закону України «Про оренду землі», якою на законодавчому рівні встановлено інший порядок реалізації права власності на землю з урахуванням специфічності конкретних правовідносин у сфері землекористування і надано гарантії для сумлінного орендаря. Судом проігноровано особливий правовий режим земельних ділянок та спеціальний (окремий) порядок правового регулювання у цій сфері щодо земельних ділянок сільськогосподарського призначення, а тому судове рішення є протиправним.
Дослідження та оцінка доказів доводить, що позивач не є стороною у спірному договорі, а тому і не має матеріально-правових підстав для розірвання спірного договору, а відтак відсутні і процесуально-правові підстави для задоволення заявленого позову через відсутність факту порушення суб`єктивних прав позивача.
Апеляційна скарга на додаткове рішення мотивована тим, що витрати, не пов`язані з розглядом справи, не можуть вважатись судовими, а тому суд не мав правових підстав стягувати їх в якості судових за наслідками розгляду справи. Зі змісту позовної заяви убачається, що очікувана сума витрат на правничу допомогу становить 10 000 грн, у тому числі за правничу допомогу поза судовим розглядом. Отже, позивач безпідставно та необгрунтовано вимагає надмірного відшкодування невиправдано завищеного обсягу коштів, які не були передбачені позовною заявою.
Суд першої інстанції ухвалив рішення всупереч усталеній судовій практиці, згідно з якою за висновком Верховного Суду «гонорар успіху» є, по суті, зловживанням та не відповідає принципам здійснення адвокатської діяльності.
Апелянт зазначає, що така категорія справ є нескладною, у судовому засіданні адвокат неодноразово посилався на практику Шишацького районного суду Полтавської області у справах з тотожнім предметом за участю ПП «Агроекологія». Тобто, звертаючись до суду, адвокат не застосовував надзвичайних чи надмірних інтелектуальних зусиль задля представництва інтересів позивача.
Заявлений розмір судових витрат на правничу допомогу є надмірним і перебуває за межами розумності, проте суд першої інстанції протиправно цього не врахував.
Згідно з висновком у постановах Верховного Суду у справі № 905/1795/18 та у справі № 922/2685/19 суд не зобов`язаний присуджувати стороні всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг. Велика Палата Верховного Суду бере до уваги положення частини третьої статті 141 ЦПК України, згідно з якою при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим, а також критерій розумності їх розміру, приймає до уваги конкретні обставини справи та вважає, що витрати на професійну правничу допомогу підлягають частковому задоволенню. Наведена правова позиція викладена Великою Палатою Верховного Суду у додатковій постанові від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц, а тому суд першої інстанції зобов`язаний був викласти своє рішення з урахуванням наведеної правової позиції, проте не виконав свого обов`язку. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом (професійна правнича допомога) робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Однак при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (постанова Верховного Суду від 24.01.2019 у справі № 910/15944/17). Отже, витрати у розмірі 30000 грн. не відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, що суперечить принципу розподілу таких витрат. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19), від 30 вересня 2020 року у справі № 201/14495/16-ц, постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц.
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Відповідно до частини 1 статті 367 Цивільного процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
ПП "Агроекологія" будучи належним чином повідомленим на неодноразові виклики в судове засідання свого представника не направило. Чергове клопотання представника ПП "Агроекологія" - адвоката Мельникова Д.О. про відкладення розгляду справи колегія суддів вважає необґрунтованим та таким, що створює перешкоди для розгляду справи у визначений законом строк. Зважаючи на те, що ПП "Агроекологія" є юридичною особою, то в разі зацікавленості в розгляді справи мало можливість направити до суду апеляційної інстанції іншого представника.
Колегія суддів, заслухавши представника позивача ОСОБА_1 – адвоката Сенкевича В.І. дослідивши матеріали справи та перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, приходить до наступного висновку.
Встановлені обставини справи
Судом першої інстанції встановлено, що 06 травня 2008 року між ОСОБА_2 і ПП «Агроекологія», строком на 25-ть років, укладено договір оренди належної ОСОБА_2 землі сільськогосподарського  призначення, площею 2,62 га, яка розташована на території колишньої Михайликівської сільської ради Шишацького району Полтавської області.
Зазначений договір зареєстрований у Шишацькому ВО Миргородського РВ «Центр ДЗК», про що у Державному реєстрі земель 05 березня 2009 року вчинено запис за № 040954500012 / т.1, а. с. 10 - 11 /.
Відповідно до акту прийому передачі земельної ділянки, що є невід`ємною частиною до договору оренди земельної ділянки від 05 березня 2009 року орендодавець ОСОБА_2 передав, а орендар ПП «Агроекологія» прийняло земельну ділянку, площею 2.62 га, яка розташована на території колишньої Михайликівської сільської ради Шишацького району Полтавської області / т. 1, а. с. 12 /. 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер, про що 03 серпня 2020 року Шишацьким районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Північно - Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції / м. Суми / зроблено актовий запис за № 133 та видано Свідоцтво про смерть серії  НОМЕР_2 / т. 1, а. с. 8 /.
Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 06 травня 2021 року, яке зареєстровано в реєстрі за № 379, ОСОБА_1 успадкувала після померлого  ІНФОРМАЦІЯ_1 батька ОСОБА_2 земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 2.6231 га, кадастровий номер 5325783200:00:011:0089, яка розташована на території Михайликівської сільської ради Шишацького району Полтавської області та належала спадкодавцю на праві приватної власності згідно Державного акту на право приватноївласності на землю серії ІІІ-ПЛ № 020404, виданого Михайликівською сільскою радою Шишацького району Полтавської області 14 березня 2001 року /т.1, а.с.13/.
Право власності за успадковане нерухоме майно за  ОСОБА_1 зареєстровано 06 травня 2021 року, номер запису про право власності: 41821760, що слідує з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності / т. 1, а.с.15/.
Таким чином, з часу прийняття спадщини після смерті ОСОБА_2 , отримання свідоцтва про право на спадщину за законом, з 06 травня 2021 року позивач ОСОБА_1 стала стороною спірного договору оренди землі, -  а саме, - орендодавцем.
За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, за ПП «Агроекологія» зареєстровано право оренди на земельну ділянку, площею 2.6231 га, з кадастровим номером 5325783200:00:011:0089, строком на 25 років. Номер запису про інше речове право: 35694126, індексний номер: 51353933 від 27 лютого 2020 року / т. 1, а. с. 14 /.
Відповідно до пункту 40 договору оренди землі перехід права власності на орендовану земельну ділянку до другої особи, а також реорганізація юридичної особи-орендаря є підставою для зміни умов або розірвання договору.
ОСОБА_1  09 червня 2021 року на адресу відповідача ПП «Агроекологія»  направила лист з проханням розірвати Договір оренди землі від 06 травня 2008 року / т. 1, а.с. 16 /.
Даний лист ПП "Агроекологія" отримало однак жодної відповіді позивачу не надало та продовжує користуватися, належною останній, земельною ділянкою.
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , та розриваючи договір оренди землі, укладений між ОСОБА_2 та ПП «Агроекологія», суд першої інстанції виходив із встановлених обставин щодо переходу права власності орендодавця ОСОБА_2 до позивача та умов договору, якими передбачена така підстава його розірвання, як перехід права власності на орендовану земельну ділянку до другої особи.
З огляду на викладене суд першої інстанції в задоволенні зустрічного позову відмовив.
Колегія суддів вважає такий висновок місцевого суду вірним з наступних підстав.
Застосування норм права, що регулюють спірні правовідносини
Відповідно до частини 1 статті 76 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно з частиною 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до частини 1 статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Згідно ч. 4 ст. 32 Закону України «Про оренду землі» (чинної на момент розгляду справи) перехід права власності на орендовану земельну ділянку до іншої особи, а також реорганізація юридичної особи-орендаря не є підставою для зміни умов або розірвання договору, якщо інше не передбачено договором оренди землі.
Пунктом 40 спірного договору оренди землі передбачено, що перехід права власності на орендовану земельну ділянку до другої особи є підставою для зміни або розірвання договору.
Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Частиною 1 ст. 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Згідно зі ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.
Так, відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Частиною 3 ст. 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Як вольова дія, правочин являє собою поєднання волі та волевиявлення. Воля сторін полягає в їхній згоді взяти на себе певні обов`язки, вона повинна бути взаємною, двосторонньою і спрямованою на досягнення певної мети.
З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про наявність підстав для розірвання договору оренди земельної ділянки, укладеного між ОСОБА_2 та приватним підприємством «Агроекологія», оскільки сторони при укладенні договору (п.40) дійшли згоди, що перехід права власності на орендовану земельну ділянку до іншої особи, а також реорганізація юридичної особи-орендаря є підставою для зміни умов або розірвання договору.
Крім того, доводи апелянта ПП «Агроекологія» та посилання на ст. 148-1 ЗК України, в тому числі на положення ч. 3 вказаної статті, якою передбачено, що особа, яка набула право власності на земельну ділянку, протягом одного місяця з дня набуття права власності на неї зобов`язана повідомити про це її користувачів, є безпідставними оскільки позивачка виконала свій обов`язок шляхом направлення листа відповідачу, при тому, що чинним законодавством не встановлено відповідальності чи будь-яких наслідків за не вчинення зазначених дій.
Також, посилання ПП «Агроекологія» в апеляційній скарзі на те, що в справі відсутні докази виникнення у позивача прав орендодавця за спірним договором, їх державної реєстрації, а від так - і порушень прав позивача за спірним договором, не є підставою скасування рішення суду, оскільки позивач ОСОБА_1 успадкувала право власності на земельну ділянку та зареєструвала його у встановленому законом порядку, тоді як згідно правової позиції ВСУ викладеної в Постанові від 11 вересня 2013 року по справі № 6-69цс13 за змістом ст.ст. 215, 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином. Таким чином, ОСОБА_1 як власник земельної ділянки, мала право звернення до суду із відповідним позовом.
Доводи апелянта про те, що суд першої інстанції помилково та протиправно мотивував своє рішення ст. 31 Закону України «Про оренду землі», посилаючись на те, що за дійсними та реальними обставинами справи орендарем за спірним договором не є фізична особа, оскільки в Державному реєстрі прав на нерухоме майно не внесено відомості щодо позивача як орендодавця, а тому відсутня зазначена матеріально-правова підстава для припинення спірного договору, є безпідставними, оскільки дія даного закону поширюється на відносини, пов`язані з орендою землі, при цьому об`єктами оренди є земельні ділянки, що перебувають у власності громадян, юридичних осіб, комунальній або державній власності (ст. 3 Закону), тобто даний закон діє на вказані правовідносини незалежно від форми власності. При цьому ст. 31 даного Закону регулює припинення договору оренди землі.
Інші доводи апеляційної скарги фактично зводяться до вимоги здійснити переоцінку вже наявних та досліджених судом першої інстанції доказів та фактів.
Незгода апелянта з оцінкою судом першої інстанції доказів, не може бути підставою для скасування рішення суду, оскільки відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.
Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції або вказували на їх помилковість апелянтом наведено не було.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18.07.2006).
Виходячи з викладеного, судова колегія дійшла висновку про те, що судом першої інстанції з`ясовано всі обставини та надано їм належну правову оцінку. Порушень норм матеріального та процесуального права, які б могли призвести до зміни чи скасування рішення Шишацького районного суду Полтавської області від 27 квітня 2023 року, судовою колегією не встановлено.
Стосовно доводів апеляційної скарги ПП «Агроекологія» на додаткове рішення Шишацького районного суду Полтавської області від 23 травня 2023 року про стягненнявитрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ч.ч.1,2 ст.137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Статтею 133 ЦПК України до судових витрат віднесені і витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Представником у суді може бути адвокат або законний представник (частина перша статті 60 ЦПК України).
За змістом статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
Повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», про що зазначено в частині четвертій статті 62 ЦПК України.
За положеннями пункту 4 частини першої статті 1, частин третьої та п`ятої статті 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики.
Пунктом 9 частини першої статті 1 України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що представництво це вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
Інші види правової допомогивиди адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
Також за статтею 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України від 09 червня 2017 року, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.
Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.
Непогодження клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розміру гонорару при наданні доручення адвокату або в ході його виконання є підставою для відмови адвоката від прийняття доручення клієнта або розірвання договору на вимогу адвоката.
То ж домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, у межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання (пункт 5.39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19)).
За висновком, викладеним у пункті 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження№ 14-382цс19), при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Аналіз зазначеної постанови свідчить про те, що вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має пересвідчитись що заявлені витрати є співмірними зі складністю справи, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони.
Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)).
З урахуванням наведеного вище, не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату гонорару адвокату, у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, враховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.
Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Аналізуючи вказані норми ЦПК України про відшкодування витрат на професійну правову допомогу, можна дійти висновку, що до понесених стороною витрат на професійну правову допомогу відносяться як витрати, які оплачені стороною до моменту заявлення вимоги про їх відшкодування так і ті, які будуть оплачені нею в майбутньому, якщо це відповідає умовам договору.
Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах від 27 липня 2022 року у справі №686/28627/18, провадження №61-3410св20, від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19, провадження № 61-21442св19, від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц, провадження № 61-21197св19, від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18, провадження № 61-44217св18, у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 16 червня 2021 року у справі № 640/4126/19, провадження № 61-14735св20 та ін.
У своїй практиці ЄСПЛ керується трьома ключовими принципами під час вирішення питань про відшкодування судових витрат. Звернення про відшкодування таких витрат задовольняються тоді, коли судові витрати, що підтверджено доказами: фактично понесені; необхідні, щоб запобігти порушенню або отримати відшкодування за нього; визначені у розумному розмірі.
У Практичних рекомендаціях: вимоги щодо справедливої компенсації (стаття 41 Конвенції), виданих Головою Європейського суду з прав людини відповідно до Правил 32 Регламенту Суду від 28 березня 2007 року, з поправками від 09 червня 2022 року, ЄСПЛ зазначає, що витрати, понесені (як на національному рівні, так і під час розгляду справи в самому Суді) у спробі запобігти порушенню чи з метою отримання компенсації після того, як воно сталося, мають бути фактично понесені. Фактично понесені означає, що «заявник мав сплатити їх або бути зобов`язаним сплатити їх відповідно до юридичного або договірного зобов`язання. Документи, що підтверджують те, що заявник сплатив або зобов`язаний сплатити такі витрати, мають бути надані суду» (пункт 18) (офіційний сайт ЄСПЛ, за посиланням: https://www.echr.coe.int/Documents/PD_satisfaction_claims_eng.pdf ).
Що стосується гонорарів адвокатів, ЄСПЛ вказує, що заявник повинен показати, що гонорари сплачені або тільки будуть сплачені адвокату.
Відповідні висновки щодо того, що фактичними витратами на правову допомогу є, в тому числі, витрати, оплата яких буде здійснена в майбутньому ЄСПЛ виклав, зокрема, у справі «Теб`єті Мюхафізе Кемійветі та Ісрафілов проти Азербайджану» (заява № 37083/03, пункт 106).
Пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позовіна позивача, у разі часткового задоволенняна обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 та частина восьма статті 141 ЦПК України). Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом, зокрема, у додатковій постанові від17 січня 2022 року у справі № 756/8241/20 (провадження № 61-9789св21).
Склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.
При визначенні суми відшкодування витрат на правову допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін, а також з урахуванням складності справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;ціну позову та (або) значенням справи для сторони.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25 листопада 2022 року у справі № 706/199/22 (провадження № 61-9325ск22).
Оцінюючи докази понесених ОСОБА_1 витрат на правову допомогу, суд першої інстанції правильно взяв до уваги договір про надання правничої допомоги від 27 травня 2021 року; акт прийому-передачі наданих послуг відповідно до договору про надання правничої допомоги від 27 квітня 2023 року, в якому зазначено найменування юридичних послуг, кількість витрачених годин та вартість таких послуг; оригінал платіжного доручення № 7/04-23 від 27 квітня 2023 року про оплату послуг з надання правової допомоги у розмірі 30 000 грн.
Крім того, суд задовольняючи частково заяву про ухвалення додаткового рішення про стягнення витрат на правову допомогу врахував, що до розміру витрат на правову допомогу включено інфляцію за 2022 рік у розмірі 26%. 
Вказані стягнення не передбачені умовами Договору про надання правничої допомоги від 27 травня 2021 року, а тому судом обгрунтовано відмовлено в стягненні інфляційних втрат. Разом з тим судом першої інстанції було зазначено, що згідно акту прийому передачі про надання правової допомоги від 27 квітня 2023 року одна година допомоги адвоката складає гонорар 1 500 грн. 00 коп., у той час як відповідно до п. 4. 1. Договору про надання правової допомоги від 27 травня 2021 року сторони домовились, що послуга адвоката погодинно складає 1 000 грн. 00 коп.
Врахувавши викладене суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку, що понесені витрати на правничу допомогу в розмірі 25 000 грн. будуть відповідати критеріям розумності та реальності адвокатських витрат.
Оцінюючи пропорційність та співмірність витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт, взявши до уваги рівень складності юридичної кваліфікації правовідносин у справі, обсяг та обґрунтованість підготовлених та поданих до суду адвокатом документів, їх значення для спору, та виходячи із засад розумності та справедливості, враховуючи заперечення представника ПП «Агроекологія» проти розміру витрат на правову допомогу, сплачених ОСОБА_1 , колегія суддів вважає, що сума стягнутого судом першої інстанції відшкодування на правову допомогу в 25 000 грн. повною мірою відповідає принципам розумності та співмірності, забезпечує баланс рівноваги між інтересами сторін у справі, відповідає принципу розумності та співмірності, визначеного як одним з основних критеріїв стягнення таких витрат.
ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право залишити судове рішення без змін, а скаргу - без задоволення.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги на рішення Шишацького районного суду Полтавської області від 27 квітня 2023 року та додаткове рішення Шишацького районного суду Полтавської області від 23 травня 2023 року слід залишити без задоволення, а судові рішення - без змін.
Щодо судових витрат
За приписами частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки в задоволенні апеляційних скарг на рішення Шишацького районного суду Полтавської області від 27 квітня 2023 року та додаткове рішення Шишацького районного суду Полтавської області від 23 травня 2023 року необхідно відмовити, судові витрати апелянта, пов`язані з розглядом справи в суді апеляційної інстанції, компенсації не підлягають.
Керуючись ст.ст.367, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст.375, 382 ЦПК України, суд -
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційні скарги ПП «Агроекологія» залишити без задоволення.
Рішення Шишацького районного суду Полтавської області від 27 квітня 2023 року та додаткове рішення Шишацького районного суду Полтавської області від 23 травня 2023 року- залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 18 січня 2024 року.

Головуючий                 О.О. Панченко

Судді                                                 Т.В. Одринська

                                                                                А.І. Дорош