ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

26 березня 2024 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 740/5062/23
Головуючий у першій інстанції – Шевченко  І. М.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/453/24

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого-судді Висоцької Н.В.,
суддів: Мамонової О.Є., Онищенко О.І.,
учасники справи: позивач – Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,
відповідач – ОСОБА_1 ,
розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 12 грудня 2023 року (місце ухвалення – м. Ніжин) у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,
                                     В С Т А Н О В И В:
У серпні 2023 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просило стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором про надання банківських послуг № б/н від 29.09.2011 у розмірі 91 220, 71 грн станом на 17.07.2023, яка складається з наступного: 79 471, 80 грн – заборгованість за кредитом; 11 748, 91 грн – заборгованість за відсотками за користування кредитом; 0,00 грн – заборгованість за комісією; 0,00 грн – пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, та судовий збір у розмірі 2 684, 00 грн.
В обґрунтування позову позивач посилався на те, що ОСОБА_1 звернулася до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала заяву б/н від 29.09.2011. Відповідачка при підписанні анкети-заяви підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між нею та Банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.
Заявою відповідачки підтверджується той факт, що вона була повністю проінформована про умови кредитування в АТ КБ «ПриватБанк».
Позивач зазначає, що за бажанням відповідачки їй було відкрито кредитний рахунок та встановлено початковий кредитний ліміт. Для користування кредитним картковим рахунком відповідачка отримала кредитну картку. В подальшому розмір кредитного ліміту збільшився до 75 000,00 грн.
АТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання за договором виконало в повному обсязі та надало відповідачці можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту.
Відповідачка в порушення умов кредитного договору, ст. 509, 526, 1054 ЦК України, зобов`язання за вказаним договором не виконала та не надала своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом у зв`язку з чим, станом на 17.07.2023 утворилась заборгованість у розмірі 91 220, 71 грн, яка складається з наступного: 79 471, 80 грн – заборгованість за кредитом; 11 748, 91 грн – заборгованість за відсотками за користування кредитом; 0,00 грн – заборгованість за комісією; 0,00 грн – пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором. 
Рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 12.12.2023 у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовлено. Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в розмірі 8 000 грн.
Рішення суду першої інстанції обґрунтовано відсутністю правових підстав для стягнення нарахованої позивачем суми заборгованості, оскільки позивачем не доведено отримання відповідачкою кредиту у вказаному позивачем розмірі і на вказаних у позові умовах, з посиланням на правову позицію, сформульовану Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 03.07.2019 (справа № 342/180/17).
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду представник АТ КБ «ПриватБанк» Ніколаєнко О.М. подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 12.12.2023, та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги банку в повному обсязі, та відмовити у стягненні з банку витрат на правову допомогу в повному обсязі.
За доводами апеляційної скарги оскаржуване рішення є необґрунтованим, незаконним, прийнятим без повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, рішення прийнято з порушенням норм процесуального і матеріального права.
Апелянт посилається, що до суду була надана копія заяви від 29.09.2011 в якій відповідачка особистим підписом погодилася з тим, що анкета-заява про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку разом з Умовами та правилами надання банківських послуг і Тарифами, складають між нею та позивачем договір про надання банківських послуг; вона ознайомилася та згодна з Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані для ознайомлення в письмовому вигляді, про що свідчить підпис на вказаній заяві. Таким чином, заява про приєднання до Умов та Правил з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами, що розташовані на офіційному сайті Банку складають Договір про надання банківських послуг.
Посилаючись на висновки Верховного Суду, які викладені в постановах від 08.07.2019 у справі № 923/760/18, від 11.09.2019 у справі № 642/5533/15-ц, від 19.09.2019 у справі № 127/7543/17, від 23.12.2019 у справі № 375/250/18 заявник зазначає, що твердження місцевого суду про те, що укладений між сторонами договір не містить підписів відповідачки під Умовами та правилами надання банківських послуг – є нікчемними і безпідставними, оскільки такий договір є договором приєднання і жодного підпису відповідачки під публічно розміщеними Умовами та правилами – закон не вимагає.
У скарзі апелянт зазначає, що на підставі анкети-заяви відповідачці було відкрито картковий рахунок та видано кредитну картку, на яку встановлено кредитний ліміт. В подальшому карта була перевипущена та відповідачка отримала нові картки з продовженим строком дії. Після отримання перевипущених карт відповідачка здійснила дії щодо проведення їх активації, користувалася картками та отримувала кредитні кошти.
Посилається, що надана банком виписка по картковому рахунку та розрахунок заборгованості є належними та допустимими доказами у справі, з яких вбачається зняття коштів через банкомат, розрахунки кредитною картою, поповнення карти через термінали самообслуговування, що підтверджує факт отримання кредитних карт та їх використання. Відповідачкою, у свою чергу, не спростовано фактичне користування кредитними коштами, які вона повинна повернути у повному обсязі.
В обґрунтування порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права в частині стягнення витрат на правничу допомогу апелянт зазначає, що відповідачем не надано жодного документу з детальним визначенням послуг та їх вартості на підтвердження виконання робіт (надання послуг), отже, факт надання правничої допомоги є недоведеним. В матеріалах справи відсутній акт приймання-передачі із детальним описом вчинених відповідних дій.
У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 – адвокат Яресько Т.В. просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги АТ КБ «Приват Банк» та залишити  рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 12.12.2023 без змін, та стягнути з АТ КБ «Приват Банк» на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу (правову) допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі 10 000, 00 грн.
В обґрунтування відзиву заявник посилається на законність та обґрунтованість судового рішення та безпідставність апеляційної скарги. Зазначає, що відповідачка не заперечує підписання анкети-заяви від 29.09.2011 проте жодним чином не визнає ознайомлення та підписання інших доданих до матеріалів справи документів, які її підпису не містять.
Зазначає, що всі подані позивачем докази стосуються іншого Договору - Договору надання банківських послуг № б/н від 03.11.2010, що підтверджується і банківською випискою, і довідками про видачу кредитних карток, і довідкою про зміну умов кредитування.
Крім того, наведена апелянтом судова практика взагалі не стосується подібних правовідносин.
В обґрунтування законності судового рішення в частині стягнення витрат на правову допомогу заявник у відзиві на апеляційну скаргу посилається, що судом з урахуванням критерію розумності та справедливості, співмірністю зі складністю справи, обсягом наданих адвокатом послуг, та з урахуванням позиції позивача щодо зменшення розміру витрат на правничу допомогу правильно стягнуто з банку на користь відповідачки витрати на правничу допомогу.
Разом з тим, у відзиві заявник посилаючись на представництво інтересів відповідачки адвокатом Яресько Т.В. на підставі Договору про надання правничої (правової) допомоги № 23177 від 26.10.2023, Додатку № 2 до Договору про надання правничої (правової) допомоги від 26.02.2024 вартість послуг за домовленістю сторін згідно якого складає фіксований гонорар 10 000, 00 грн, Акту приймання-передачі послуг № 1 від 27.02.202, розрахункову квитанцію №27/02/24 від 27.02.2024, просить стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу (правову) допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі 10 000, 00 грн.
У запереченнях на заяву про відшкодування витрат на правову допомогу за розгляд справи в суді апеляційної інстанції представник АТ КБ «ПриватБанк» - адвокат Рожко С.М. заперечує проти відшкодування відповідачу витрат на правову допомогу. Заявляє клопотання про зменшення розміру заявлених до стягнення витрат на правову допомогу та звертає увагу, що відзив на апеляційну скаргу містить доводи аналогічні доводам викладеним у відзиві на позовну заяву, справа є малозначною та не відноситься до категорії значної складності, розгляд проводиться у спрощеному провадженні без повідомлення (виклику) учасників справи, а отже розмір гонорару  не відповідає критерію реальності адвокатських витрат, а також критерію розумності їхнього розміру.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Вислухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, відзиву та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення враховуючи наступне.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом встановлено, що 29.09.2011 ОСОБА_3 було підписано анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, в якій у розділі «ознайомившись із Умовами та Правилами надання банківських послуг, тарифами Приватбанку, прошу надати мені перераховані нижче послуги» будь-які відмітки в установлених графах про отримання певного виду банківської картки чи послуги відсутні (а.с. 26).
У тексті вказаної заяви зазначено, що ОСОБА_3 погодилася із тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає між нею та Банком договір про надання банківських послуг. Зазначено, що вона ознайомилася та згодна з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді. Умови та правила надання банківських послуг розміщені на офіційному сайті ПриватБанку www.privatbank.com.ua. Зобов`язувалась виконувати вимоги Умов та Правил надання банківських послуг, а також регулярно ознайомлюватися з їх змінами на сайті ПриватБанку.
Як вбачається, в обґрунтування позову АТ КБ «ПриватБанк» посилався на те, що відповідачка отримала кредит у розмірі 75 000, 00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. При цьому вказана вище анкета-заява не містить ані встановленого розміру кредитного ліміту та відсотків за користування кредитом, ані розміру пені чи штрафів, погоджених сторонами.
Згідно наведеного Банком у позові та доданого до позовної заяви розрахунку розмір заборгованості ОСОБА_1 за договором № б/н від 29.09.2011 станом на 17.07.2023 становить 91 220, 71 грн, яка складається з наступного: 79 471, 80 грн – заборгованість за кредитом; 11 748, 91 грн – заборгованість за відсотками за користування кредитом; 0,00 грн – заборгованість за комісією; 0,00 грн – пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором (а.с. 18-23).
Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції прийшов до висновку про відсутність правових підстав для стягнення нарахованої позивачем суми заборгованості, оскільки позивачем не доведено отримання відповідачкою кредиту у вказаному позивачем розмірі і на вказаних у позові умовах, з посиланням на правову позицію, сформульовану Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 03.07.2019 (справа № 342/180/17).
Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він ґрунтується на матеріалах справи та відповідає вимогам чинного законодавства, доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують, враховуючи наступне. 
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Як передбачено ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Згідно вимог чинного законодавства України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та у встановлений у зобов`язанні строк (термін) його виконання (ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України).
Статтею 525 ЦК України встановлено заборону односторонньої відмови від зобов`язання або односторонньої зміни його умов, якщо інше не встановлено договором або законом.
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до статті 629 ЦК України, договір є обов`язковим до його виконання.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона – підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
У п. 14.8, 14.9 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» зазначено, що Банк та користувач укладають договір щодо порядку та умов використання електронного платіжного засобу. Банк перед укладенням договору зобов`язаний ознайомити користувача з умовами договору про використання електронного платіжного засобу (далі у цій статті - договір), ознайомити з тарифами на обслуговування електронного платіжного засобу та правилами користування електронним платіжним засобом. Банк зобов`язаний забезпечити викладення цієї інформації в доступній формі й розмістити її в доступному для користувача місці, а також надати на його вимогу в письмовій або електронній формі. Банк зобов`язаний під час видачі електронного платіжного засобу надати користувачеві примірник договору, правил користування електронним платіжним засобом та тарифів банку на обслуговування електронного платіжного засобу.
Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (п. 3 ч. 1).
У ч. 3 ст. 2 ЦПК України однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у ст. 12 цього Кодексу.
Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанова ВС від 02.10.18 у справі № 910/18036/17).
Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року).
Частинами 1, 3 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Приписами ч. 2 ст. 43 ЦПК України встановлено, що учасники справи, крім іншого, зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи та подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 79, 80 ЦПК України).
Згідно приписів ст. 12, ч. 1, 5-7 ст. 81, ч. 1 ст. 89 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. У противному разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Як вказано вище, анкета-заява про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанк від 29.09.2011, надана АТ КБ «ПриватБанк» на підтвердження своїх вимог про стягнення кредитної заборгованості, жодним чином не підтверджує наміру та волевиявлення відповідачки на отримання кредитної картки, не містить визначеного розміру кредитного ліміту та процентної ставки, умов про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру, отже, у цій справі відсутні підстави вважати, що сторони уклали кредитний договір, у процесі чого обумовили у письмовому вигляді його істотні умови, та між ними, як результат виникли кредитні відносини і, зокрема, обов`язок відповідачки повернути кредитні кошти, відсотки за їх користування, пеню, штрафи тощо.
Матеріали справи не містять підтверджень, чи взагалі отримувала відповідачка саме кредитну карту «Універсальна» та який її вид.
Належних та допустимих доказів того, що зазначені у довідці позивача видані ОСОБА_2 банківські карти є кредитними та видані саме на підставі анкети-заяви від 29.09.2011 матеріали справи також не містять, як і доказів фактичного отримання кредитних коштів та користування ними.
Запис про те, що відповідачка ознайомлена і згодна з договором про надання банківських послуг зазначений в анкеті-заяві, не може бути підставою для автоматичного виникнення кредитних правовідносин між ОСОБА_2 та банком.
Із викладеного вбачається, що матеріали справи не містять доказів укладення саме кредитного договору від 29.09.2011 № б/н, на який посилається банк у своєму позові, який засвідчував би бажання ОСОБА_2 отримати кредитні кошти на умовах дії кредитки, а також відповідних доказів про отримання відповідачкою кредитних коштів саме за цим договором.
Отже є обґрунтованими посилання у відзиві, що всі подані позивачем докази стосуються іншого Договору - Договору надання банківських послуг № б/н від 03.11.2010, що підтверджується і банківською випискою, і довідками про видачу кредитних карток, і довідкою про зміну умов кредитування.
Таким чином, є необґрунтованими і доводи, що суд першої інстанції у оскаржуваному рішенні не навів правові підстави користування коштами банку відповідачкою без сплати відсотків, враховуючи що згідно наданих позивачем доказів не вбачається можливим визначити, які саме відсотки погодили сторони, отже не можливо і визначити правильність зарахування коштів на погашення заборгованості, а посилання що відповідно розрахунку вбачається, що сума фактично витрачених коштів становить 682 389, 27 грн перевищує суму погашень за кредитом, яка становить 653 481, 93 грн, не може бути доказом існування кредитних відносин, наявність письмово договору щодо яких передбачено нормами ЦК України.
Не спростовують правильних висновків суду першої інстанції доводи апеляційної скарги з посиланням на висновки Верховного Суду оскільки такі твердження є довільним тлумаченням апелянтом норм чинного законодавства.
Доводи апеляційної скарги про те, що на підставі анкети-заяви відповідачці було відкрито картковий рахунок та видано кредитну картку, на яку встановлено кредитний ліміт та в подальшому карта була перевипущена та відповідачка отримала нові картки з продовженим строком дії та після отримання перевипущених карт відповідачка здійснила дії щодо проведення їх активації, користувалася картками та отримувала кредитні кошти, не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, оскільки судом встановлено, що в анкеті-заяві зазначено лише інформацію про ОСОБА_3 та її підпис про те, що остання згодна з тим, що підписана нею заява разом з пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг і Тарифами складає між нею та банком договір про надання банківських послуг, що вона ознайомлена з Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами, проте з наданої позивачем копії анкети-заяви не вбачається, який саме вид банківської платіжної картки (номер, строк дії) отримала відповідачка після підписання цієї анкети-заяви та в якому розмірі було встановлено на картці кредитний ліміт, а також за якою процентною ставкою.
З врахуванням наведеного не можуть бути підставою для скасування правильного рішення суду першої інстанції, що відповідачка фактично користувалась грошима, оскільки за відсутності належним чином укладеного договору кредиту не можливо визначити на яких умовах відбувалося зазначене користування, крім того визначене тіло кредиту у позовній заяві перевищує кредитний ліміт, який визначений у довідці у сумі 75 000, 00 грн (а.с. 24).
Крім того, з довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на ОСОБА_2 (договір б/н), старт карткового рахунку № НОМЕР_1 – 03.11.2010, у той час як анкету-заяву підписано 29.09.2011 (а.с. 24), та відповідно до виписки за договором б/н за період 03.11.2010 – 19.07.2023, перша дата операції – поповнення картки № НОМЕР_1 – 20.12.2010 (а.с. 68-115).
Не обґрунтованими є і доводи, щодо не наведення відповідачем контр розрахунку, оскільки матеріали справи містять розрахунок здійснений представником відповідача на підставі виписки, згідно якого визначено незаконне списання та штучно утворений борг визначені у сумі 62 824, 28 грн (а.с. 146-153).
Інші доводи апеляційної скарги, в тому числі і посилання на судову практику,  не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, які є підставою для скасування  рішення суду першої інстанції.
Судом першої інстанції правильно встановлено фактичні обставини справи та дано правильну оцінку доказам. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність.
Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість постановленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі.
Суд правильно встановив характер правовідносин сторін у справі та застосував норми матеріального права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених позовних вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не містять передбачених законом підстав для скасування  судового рішення.
Не спростовують правильних висновків суду і доводи в частині стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу в розмірі 8 000 грн, враховуючи наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом судової справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу – п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою (п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України).
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, зокрема, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.
Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). 
Як убачається з матеріалів справи, інтереси ОСОБА_2 в суді першої інстанції представляв адвокат Яресько Т.В. на підставі копії ордеру на надання правничої (правової) допомоги (а.с. 129 зворот), копії договору № 23177 від 26.10.2023 про надання правничої (правової) допомоги (зворот 153-154) та згідно Додатку № 1 до вказаного договору вартість послуг за домовленістю сторін складає фіксований гонорар 10 000, 00 грн (а.с. 154 зворот), матеріали справи містять Акт приймання-передачі послуг № 1 від 06.11.2023 загальна вартість наданих послуг становить 10 000 грн (а.с. 155), згідно розрахункової квитанції № 06/11/23 ОСОБА_2 сплатила 10 000 грн за надання правничої допомоги щодо складення відзиву та всіх процесуальних документів по справі № 740/6062/23 в суді 1 інстанції, а також у всіх судових засіданнях (а.с. 155 зворот).
Стягуючи з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 понесені ним витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 8 000 грн, суд першої інстанції з урахуванням вимог ст. 133, 141, ч.2, 3, 4 ст. 137 ЦПК України, ЗУ  «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», наданих стороною позивача у підтвердження витрат на професійну правничу допомогу доказів, виходячи з засад співмірності із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи, прийшов до висновку про часткове задоволення вимоги щодо стягнення витрат на правничу допомогу.
Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Отже, ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI).
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI).
Велика Палата Верховного Суду у справі № 922/1964/21 в постанові від 16.11.2022  дійшла висновку, що учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення - визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права.
У випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо.
Окрім цього, Велика Палата зазначає, що загальне правило розподілу судових витрат визначене у частині четвертій статті 129 ГПК України, відповідно до якої інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову – на відповідача; 2) у разі відмови в позові – на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову – на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Разом з тим у частині п`ятій статті 129 ГПК України визначено критерії, керуючись якими, суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відпустити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.
Зокрема, відповідно до частини п`ятої статті 129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чим викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв та клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи; стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Водночас під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами п`ятою – сьомою та дев`ятою статті 129 ГПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.
Такі правові висновки послідовно викладені у низці постанов Верховного Суду, зокрема у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2022 у справі № 922/1964/21, у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц, у постанові об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19, у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 01.08.2019 у справі № 915/237/18, від 24.10.2019 у справі № 905/1795/18, від 17.09.2020 у справі № 904/3583/19, від 18.03.2021 у справі № 910/15621/19.
Відповідно до ч. 1 - 6 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідно до статті 26 Закону № 5076-VI адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.
Так, договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (стаття 1 Закону № 5076-VI).
Закон № 5076-VI формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту визначає гонорар.
Частинами першою та другою статті 30 Закону № 5076-VI встановлено, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
З аналізу зазначеної норми слідує, що гонорар може встановлюватися у формі: фіксованого розміру; погодинної оплати.
Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку.
Таким чином, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону № 5076-VI, враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу.
Не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.
Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі №922/1964/21 (провадження № 12-14гс22)).
Згідно правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 09 грудня 2021 року у справі №922/3812/19, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди, в залежності від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково.
Зважаючи на викладені правові висновки Верховного Суду, суд вправі самостійно з власної ініціативи, в залежності від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.
Отже, колегія суддів апеляційної інстанції, погоджується з висновками суду першої інстанції в цій частині, який дослідивши додані представником відповідачки докази щодо обсягу послуг, наданих адвокатом,  виходячи з обсягу фактично наданих послуг, з урахуванням характеру виконаної адвокатом роботи, враховуючи прийняття судом першої інстанції рішення про відмову у задоволенні позову, яке судом апеляційної інстанції залишається без змін, участь адвоката у судовому засіданні, подачі відзиву на позовну заяву, заперечення сторони позивача щодо розміру гонорару, враховуючи принцип співмірності та розумності судових витрат, вважає, що стягнуті з позивача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 8 000 грн є обґрунтованими і пропорційними до предмета спору та виконаної адвокатом роботи.
Виходячи із встановлених обставин справи та наданих доказів на підтвердження своїх вимог та заперечень, оцінених апеляційним судом в сукупності згідно приписів процесуального закону, колегія суддів доходить висновку, що позивачем належних та допустимих доказів на підтвердження укладення між сторонами кредитного договору не надано, а тому є правильними висновки суду першої інстанції, що вимоги про стягнення з ОСОБА_2 кредитної заборгованості не підлягають задоволенню.
Зважаючи на наведене, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно визначив відсутність правових підстав для  задоволення позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» щодо стягнення заборгованості.
Доводи апеляційної скарги цих висновків суду не спростовують і не дають підстав для скасування правильного по суті судового рішення. 
За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
За положеннями ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.  Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові – на позивача.
З урахуванням критерію розумності та справедливості розміру витрат на правову допомогу, клопотання представника відповідачки ОСОБА_2 – адвоката Яресько Т.В. про стягнення з позивача витрат на професійну (правову) допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі 10 000 грн, в обґрунтування якого надає копію ордеру на надання правничої (правової) допомоги (а.с. 238 зворот), Додаток № 2 до Договору про надання правничої (правової) допомоги № 23177 від 26.10.2023 вартість послуг у суді апеляційної інстанції за домовленістю сторін складає фіксований гонорар 10 000, 00 грн (а.с. 236 зворот), Акт приймання-передачі послуг № 1 від 27.02.2024 загальна вартість наданих послуг становить 10 000 грн (а.с. 237), згідно розрахункової квитанції № 27/02/24 ОСОБА_2 сплатила 10 000 грн за надання правничої допомоги щодо складення відзиву на апеляційну скаргу по справі № 740/5062/23 в суді апеляційної інстанції (а.с. 237 зворот), враховуючи заперечення представника позивача проти відшкодування відповідачці витрат на правову допомогу (а.с. 242-247), колегія суддів апеляційного суду вважає, що заявлений розмір витрат на правову допомогу за розгляд справи в суді апеляційної інстанції є завищеним, тому підлягає зменшенню до 3 000 грн.
Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, 
                                     П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.
Рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 12 грудня 2023 року залишити без змін.
Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (вул. Грушевського, буд. 1Д, м. Київ; код ЄДРПОУ 14360570) на користь ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) в рахунок відшкодування витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі 3 000, 00 грн.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Повний текст судового рішення складено 26.03.2024.
Головуючий                                                   Судді :