ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2024 року	Львів	Справа № 380/10302/23 пров. № А/857/3117/24	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

Головуючого судді:                                               Гудима Л.Я.,
суддів:                                                               Качмара В.Я., Кузьмича С.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 18 січня 2024 року, головуючий суддя – Костецький Н.В., ухвалене у м. Львові, у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії,-

                                                     В С Т А Н О В И В:

В травні 2023 року позивач – ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ВЧ НОМЕР_1 , в якому просив визнати протиправними бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненадання Позивачу матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2018 року; зобов`язати ВЧ НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2018 року у розмірі місячного грошового забезпечення.
В обґрунтування своїх позовних вимог посилався на те, що має право на виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2018 рік, оскільки у 2018 році така допомога виплачувалась всім військовослужбовцям у розмірі місячного грошового забезпечення.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 18 січня 2024 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку, який, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими, порушення судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою адміністративний позов задовольнити. 
Свою апеляційну скаргу обґрунтовує тими ж доводами, що зазначались ним у поданому адміністративному позові, однак безпідставно не взяті до уваги судом попередньої інстанції.
На підставі пункту 1 частини 1 статті 311 КАС України розгляд справи проводиться в порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла переконання, що подана апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, Позивач проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 в період з 22.12.2014 року по 11.01.2020 року.
06.02.2018 року позивач звернувся до командира Військової частини НОМЕР_1 із рапортом про надання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2018 рік у розмірі місячного грошового забезпечення та довідкою про хворобу дитини, проте матеріальну допомогу не отримав.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 23.11.2021 року у справі №380/10569/21 задоволено частково позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 ; визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо неналежного розгляду рапорту ОСОБА_1 від 06.02.2018 року про виплату йому матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2018 рік; зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 розглянути рапорт про виплату ОСОБА_1 матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2018 рік та прийняти відповідне рішення. В іншій частині позову відмовлено.
На виконання вказаного рішення суду, 21.11.2022 року відбулось засідання комісії відповідача щодо повторного розгляду рапорту позивача виплату йому матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2018 рік, за результатами якого позивачу відмовлено у наданні матеріальної допомоги, що підтверджується копією протоколу №1 від 21.11.2022 року.
У відповідь на заяву позивача від 21.04.2023 року, відповідач листом від 29.04.2023 року №534/77 направив позивачу копію протоколу №1 засідання комісії щодо повторного розгляду рапорту позивача.
Позивач вважав протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2018 рік, що стало підставою для звернення до суду із цим позовом за захистом своїх порушених законних прав та інтересів.
Відмовляючи в задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що матеріальна допомога на вирішення соціально-побутових питань є одноразовим додатковим видом грошового забезпечення,   яка виплачується виключно за наявності коштів. Відповідачем не було допущено протиправної бездіяльності щодо неприйняття рішення про невиплату позивачу матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань з огляду на відсутність правових підстав для її виплати.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що відповідають нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи з огляду на наступне.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом України від 20.12.1991 року № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (надалі - Закон №2011-XII).
Так, частиною першою статті 9 Закону №2011-ХІІ встановлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Умови, розмір та порядок виплати військовослужбовцям матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань визначені Інструкцією про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженої наказом Міністра оборони України 11.06.2008 року №260 (далі - Інструкція №260), що була чинною на час існування спірних правовідносин.
Пунктами 33.1.-33.3 розділу ХХХ Інструкції №260 передбачено, що особам офіцерського складу, особам рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять службу за контрактом, для вирішення соціально-побутових питань один раз на рік надається матеріальна допомога в розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення. Матеріальна допомога надається військовослужбовцям за їх заявою за місцем штатної служби на підставі наказу командира військової частини, а командиру (начальнику) - на підставі наказу вищого командира (начальника) із зазначенням у ньому розміру допомоги. Розмір матеріальної допомоги установлюється за рішенням Міністра оборони України виходячи з наявного фонду грошового забезпечення, передбаченого в кошторисі Міністерства оборони України.
До місячного грошового забезпечення, з якого визначається розмір матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, включаються посадовий оклад, оклад за військовим званням, надбавка за вислугу років та щомісячні додаткові види грошового забезпечення за займаною посадою, на які військовослужбовець має право на день підписання наказу про надання цієї допомоги.
За змістом п. 9 Розділу ХХІV Інструкції №260 виплата матеріальної допомоги здійснюється за рапортом військовослужбовця на підставі наказу командира (начальника), а командиру (начальнику) - наказу вищого командира (начальника) за підпорядкованістю із зазначенням у ньому розміру допомоги.
Пунктом  7 розділу XXIV Інструкції №260 визначено, що розмір матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, порядок її виплати   встановлюються за рішенням Міністра оборони України виходячи з наявного фонду грошового забезпечення, передбаченого в кошторисі Міністерства оборони України.
15.02.2018 року Міністром оборони України було видано наказ № 65 «Про бюджетну політику Міністерства оборони України на 2018 рік» відповідно до пункту 9 якого,  матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань виплачується військовослужбовцям у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення (без урахування винагород та морського грошового забезпечення). 
У заявах про виплату матеріальної допомоги зазначаються конкретні причини (важкий стан здоров`я військовослужбовця чи членів його родини, смерть рідних по крові або шлюбу, пожежа, інше стихійне лиха, чи інші поважні причини), які стали причиною для порушення клопотання та розмір потреби.
Таким чином матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань є одноразовим додатковим видом грошового забезпечення військовослужбовців і входить до його складу. Цей вид грошового забезпечення надається військовослужбовцям у межах асигнувань та у розмірі, що не перевищує розміру місячного грошового забезпечення, за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника), а командиру (начальнику) - наказу вищого командира (начальника) за підпорядкованістю із зазначенням у ньому розміру допомоги.
Правовий висновок про те, що матеріальна допомога на вирішення соціально-побутових питань є одноразовим додатковим видом грошового забезпечення, яка виплачується у разі наявності фонду грошового забезпечення викладено в постановах Верховного Суду від 21 серпня 2019 року, 18 березня 2020 року у справах №№814/238/17, 810/3476/16.
Щодо наявності чи відсутність підстав передбачених п.9 Наказу №65 для виплати позивачу матеріальної допомоги військовослужбовцям для вирішення соціально-побутових питань у розмірі місячного грошового забезпечення слід зазначити наступне.
06.02.2018 року позивач звернувся до командира військової частини НОМЕР_1 з рапортом про надання йому матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2018 рік у розмірі місячного грошового забезпечення у зв`язку з перебуванням дитини на амбулаторному лікування (д-з: ГРЗ). 
До рапорту позивач додав лише копію довідки, яка видана ОСОБА_2 , без відповідного номера. Більше жодних інших документів не надавав (наприклад: свідоцтво про народження дитини).
Так, колегія судів звертає увагу, що наведені обставини в рапорті про надання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань не є тими обставинами, що передбачені п.9 Наказу №65, зокрема важкий стан здоров`я військовослужбовця чи членів його родини, смерть рідних по крові або шлюбу, пожежа, інше стихійне лиха, чи інші поважні причини.
Натомість відповідач зазначає, що у 2018 році військова частина НОМЕР_1 була профінансована для виплат матеріальної допомоги лише на 22% від потреби. 
Тобто фактично у 2018 році матеріальну допомогу зміг отримати лише один з п`яти військовослужбовців, які звернулись до командування частини з відповідними рапортами
Повноваження щодо визначення розміру матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань є дискреційними повноваженнями відповідача, які обмежуються, згідно вимог Порядку №260 фондом грошового забезпечення, передбаченого в кошторисі МОУ.
Так згідно, Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Дискреційні повноваження в більш вузькому розумінні - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).
Частиною другою статті 6 КАС передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).
У рішеннях ЄСПЛ склалася практика, яка підтверджує, що дискреційні повноваження не повинні використовуватися свавільно, а суд повинен контролювати рішення, прийняті на підставі реалізації дискреційних повноважень, максимально ефективно (рішення ЄСПЛ у справі Hasan and Chaush v. Bulgaria №30985/96).
Беручи до уваги наведене, суд дійшов висновку, що відповідачем не порушено вимоги розділу XXIV Порядку №260, яким врегульовано виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, Наказу №65, оскільки цей вид грошового забезпечення надається військовослужбовцям у разі наявності фонду грошового забезпечення.
Адміністративний суд, розглядаючи справу щодо правомірності дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною 3 статті 2 КАС України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше було б порушено принцип розподілу влади.
Відтак, суд не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.
Враховуючи те, що матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань є одноразовим додатковим видом грошового забезпечення, яка виплачується виключно за наявності коштів, колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
З огляду на наведене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а тому підстав для скасування рішення колегія суддів не знаходить і вважає, що апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.
Керуючись ст.ст. 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,-

                                                   П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 18 січня 2024 року у справі №380/10302/23 – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	Л. Я. Гудим 	
судді	 	В. Я. Качмар 	
 	 	С. М. Кузьмич