УХВАЛА
01 березня 2024 року 
м. Київ
справа № 160/7269/23
адміністративне провадження № К/990/6052/24 
Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду                    Мельник-Томенко Ж.М., перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25 вересня 2023 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 15 січня 2024 року у справі №160/7269/23 за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України; військової частини НОМЕР_1 ; Головнокомандувача Збройних Сил України про визнання протиправними та скасування наказів, зобов`язання вчинити певні дії,
УСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив:
- визнати протиправним та скасувати наказ №1367 від 03 жовтня 2022 року Міністерства оборони України в частині увільнення його від займаної посади в ВЧ НОМЕР_1 і призначення його на посаду в ВЧ НОМЕР_2 ;
- визнати протиправним та скасувати наказ по стройовій частині, виданий ВЧ НОМЕР_1 за №243 від 06 листопада 2022 року, в частині виключення його із списків особового складу та всіх видів забезпечення, як такого, що справи та посаду здав 06 листопада 2022 року і вибув для подальшого проходження військової служби командиром механізованої роти механізованого батальйону 3 окремої штурмової бригади Сухопутних військ Збройних Сил України - відповідно до повного тексту витягу з наказу №243 від 06 листопада 2022 року;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 поновити його на посаді командира стрілецької роти військової частини НОМЕР_1 з 06 листопада 2022 року;
- звернути рішення суду до негайного виконання в частині його поновлення на посаді командира стрілецької роти військової частини НОМЕР_1 .
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду 25 вересня 2023 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено. 
Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 15 січня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25 вересня 2023 року в адміністративній справі №160/7269/23 задоволено частково.
Прийнято відмову ОСОБА_1 в частини позовних вимог до Міністерства оборони України та Головнокомандувача Збройних Сил України про визнання протиправним та скасування наказу №1367 від 03 жовтня 2022 року Міністерства оборони України в частині увільнення ОСОБА_1 від займаної посади в військовій частині НОМЕР_1 і призначення ОСОБА_1 на посаду в військовій частині НОМЕР_2 , в цій частині рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25 вересня 2023 року в адміністративній справі №160/7269/23 скасовано та закрито провадження у справі №160/7269/23 в цій частині позовних вимог.
В іншій частині рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 01 серпня 2023 року в адміністративній справі №160/7274/23 залишено без змін.
16 лютого 2024 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга позивача на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25 вересня 2023 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 15 січня 2024 року у справі №160/7269/23 у частині відмови у задоволенні позовних вимог.
Відповідно до частини першої статті 334 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.
Відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
За правилами частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках: 1)  якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.
Вимоги до форми та змісту касаційної скарги встановлено статтею 330 КАС України, відповідно до пункту 4 частини другої якої у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга, з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).
Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що перелік підстав для касаційного оскарження судових рішень є вичерпним. Тому касаційна скарга повинна бути обґрунтована виключно такими доводами, які необхідно вказати у формі, визначеній пунктом 4 частини другої статті 330 КАС України.
Під час перевірки поданої касаційної скарги на предмет дотримання вимог статті 330 КАС України встановлено, що у якості підстав касаційного оскарження судових рішень скаржник зазначає пункти 1, 3 частини четвертої статті 328 КАС України. 
У касаційній скарзі скаржник зазначає про те, що судами попередніх інстанцій неправильно застосовані норми матеріального права, що суперечать правовій позиції Верховного Суду від 26 квітня 2021 року у справі №683/2317/18 щодо «переміщення військовослужбовця до іншої військової частини, яка перебуває у складі Збройних Сил України, для подальшого проходження служби не свідчить про те, що трудові відносини між військовослужбовцем та Міністерством оборони України припинені».
Проте, Верховний Суд наголошує, що обов`язковими умовами при оскарженні судових рішень на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України є зазначення у касаційній скарзі: 1)  норми матеріального права, яку неправильно застосовано судами; 2) постанови Верховного Суду і який саме висновок щодо застосування цієї ж норми у ній викладено; 3) висновок судів, який суперечить позиції Верховного Суду; 4) в чому полягає подібність правовідносин у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду i у якій подається касаційна скарга). Обов`язковим є взаємозв`язок усіх чотирьох умов між собою.
При цьому у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України скаржник повинен чітко вказати норму права, яку на його думку, застосовано судами попередніх інстанцій всупереч висновкам Верховного Суду.
Підстави касаційного оскарження викладаються в касаційній скарзі з вказівкою на конкретні висновки судів, рішення яких оскаржуються, із одночасним зазначенням положень (пункту, частини, статті) закону або іншого нормативно-правового акта, який застосований цими судами при прийнятті відповідного висновку. Це дозволяє суду касаційної інстанції на виконання вимог статті 341 КАС України перевірити правильність застосування норм матеріального і процесуального права у конкретній справі.
Всупереч вищенаведеному, скаржником чітко не зазначено норму права, яку на його думку, застосовано судами попередніх інстанцій всупереч висновкам Верховного Суду щодо застосування цієї норми права у подібних правовідносинах, а також не доведено подібності правовідносин у цій справі та у наведеній справі.
Посилання на практику Верховного Суду без аналізу та врахування обставин справи, за яких судом касаційної інстанції було зроблено відповідні висновки, без доведення подібності правовідносин у справах щодо оцінки того чи іншого аргументу, які зроблені на підставі встановлених фактичних обставин конкретної справи і наявних в матеріалах справи доказів, не є свідченням застосування судом попередньої інстанції у цій справі норм права без урахування висновків Верховного Суду щодо їх застосування.
Окрім цього, Верховний Суд зазначає, що цитування уривків з постанов Верховного Суду, не є належним обґрунтуванням підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України.
Також у касаційній скарзі скаржник зазначає, що судами першої та апеляційної інстанцій допущене неправильне застосування норм матеріального права, а саме замість частини 4 пункту 12 Розділу І Положення №1153/2008 та пунктів 2.9, 2.10 Інструкції 333 застосовані виключно пункти 82, 257 Положення №1153/2008, при існуванні висновків і правової позиції Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах. Та у тексті касаційної скарги посилається на постанови Верховного Суду від 04 листопада 2020 року у справі №389/2004/19-ц, від 19 травня 2022 року у справі №200/473/19-а, від 13 січня 2020 року у справі №823/411/17, від 13 жовтня 2021 року у справі №1.380.2019.004407 та постанову Великої Палати Верховного Суду від 19 вересня 2020 року у справі №205/4196/18.
Проте у зазначених скаржником постановах не міститься висновку Верховного Суду щодо застосування частини 4 пункту 12 Розділу І Положення №1153/2008, пунктів 2.9, 2.10 Інструкції 333, а також пунктів 82, 257 Положення №1153/2008.
Отже, скаржником у касаційній скарзі чітко не зазначено постанов Верховного Суду в яких міститься висновок щодо застосування зазначених вище норм та які, на його думку, не враховано судами попередніх інстанцій.
З огляду на викладене, Суд вважає необґрунтованими посилання скаржника на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України як на підставу касаційного оскарження.
Також у тексті касаційної скарги скаржник, посилаючись на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України зазначає, що виходячи з принципів пункту 112 Положення №1153/2008 та відповідних норм Інструкції 333 щодо ознайомлення військовослужбовців з наказами, планами переміщення та іншою інформацією про переведення військовослужбовців, вбачається неправильне застосування судами обох інстанцій вказаних норм матеріального права, допущення їх довільного та необґрунтованого трактування щодо підстав, обов`язку та строків звернення військовослужбовця з відповідними рапортами до командування та вказує, що висновок Верховного Суду щодо застосування подібної спеціальної норми права відсутній.
Так, пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України встановлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадках, зокрема, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
За приписами частини четвертої статті 328 КАС України оскарження судових рішень з підстав, передбачених пунктом 3 цієї норми КАС України вимагає не лише констатації факту відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, а й визначення норми (норм) права, що потребує висновку, підстав необхідності такого висновку у подібних правовідносинах (усунення колізій норм права, визначення пріоритету однієї норми над іншою, тлумачення норми, т. і.), а також зазначення, у чому, на думку скаржника, полягає неправильне застосування норми права, щодо якої необхідний висновок Верховного Суду.
Скаржник указує на пункт 112 Положення №1153/2008 та Інструкцію 333, проте не наводить об`єктивних підстав щодо необхідності їхнього тлумачення, обмежившись описом обставин цієї справи та незгодою із прийнятими у справі рішеннями, а також оцінкою доказів судами попередніх інстанцій. 
Касаційна скарга не містить вмотивованих доводів щодо того, який вплив висновку Верховного Суду у цій справі буде мати для вирішення спору по суті, як і не містить аргументів їх неправильного застосування та підстав для формування такого висновку (усунення колізії, визначення пріоритету між нормами, тлумачення норми, т.і.).
Доводи касаційної скарги в цій частині фактично зводяться до незгоди з ухваленими рішеннями, переоцінки встановлених судами обставин та досліджених ними доказів, що виходить за межі касаційного перегляду, які визначені статтею 341 КАС України.
З огляду на викладене, Суд вважає недоведеними посилання скаржника на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України як на підставу касаційного оскарження.
Інших підстав, передбачених частиною четвертою статті 328 КАС України скаржником не зазначено.
Також скаржник обґрунтовує касаційну скаргу тим, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, становить значний суспільний інтерес та має виняткове значення для позивача, що за змістом відповідає підпунктам «а», «в» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.
Суд зазначає, що посилання на підпункти пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України не звільняє особу від обов`язку обґрунтування підстав касаційного оскарження у взаємозв`язку із посиланням на частину четверту статті 328 КАС України та не є достатнім для відкриття касаційного провадження у справі.
Верховний Суд звертає увагу, що на стадії відкриття касаційного провадження касаційний суд не перевіряє законність і обґрунтованість судових рішень, а перевіряє касаційну скаргу на предмет дотримання особою, яка її подає, вимог щодо форми і змісту касаційної скарги, а також дотримання строків реалізації права на касаційне оскарження.
Ураховуючи межі перегляду судом касаційної інстанції, визначені статтею 341 КАС України, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
У контексті наведеного слід зауважити, що з урахуванням внесених до КАС України змін, які набрали чинності 08 лютого 2020 року, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, а тому відсутність у касаційній скарзі визначених законом підстав касаційного оскарження унеможливлює її прийняття та відкриття касаційного провадження.
При цьому такий недолік касаційної скарги зумовлює її повернення одноособово суддею, без аналізу колегією суддів дотримання решти вимог, визначених статтею 330 КАС України.
Згідно з пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.
За викладених обставин касаційна скарга підлягає поверненню, як така, що не містить підстав касаційного оскарження.
Одночасно Суд роз`яснює, що повернення касаційної скарги не перешкоджає повторному зверненню зі скаргою до суду, якщо буде усунуто обставини, які зумовили її повернення.
Керуючись статтями 248, 328, 330, 332, 341, 355, 359 КАС України, Суд
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25 вересня 2023 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 15 січня 2024 року у справі №160/7269/23 за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України; військової частини НОМЕР_1 ; Головнокомандувача Збройних Сил України про визнання протиправними та скасування наказів, зобов`язання вчинити певні дії - повернути особі, яка її подала.
Копію ухвали направити скаржнику та іншим учасникам справи за допомогою підсистеми ЄСІТС «Електронний кабінет» (у разі його відсутності - на офіційну електронну адресу або засобами поштового зв`язку), а касаційну скаргу та додані до неї матеріали - у спосіб їхнього надсилання до суду адресатом.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає. 

Суддя	Ж.М. Мельник-Томенко