справа № 761/34465/21                               головуючий у суді І інстанції Романишена І.П.
провадження № 22-ц/824/5822/2024               суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Фінагеєв В.О.

П О С Т А Н О В А
Іменем України
26 березня 2024 року                                                                                      м. Київ
 
Київський апеляційний суд
у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
       Фінагеєва В.О. (суддя-доповідач), Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,
 
розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Акціонерна компанія «Київводоканал» на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 03 липня 2023 року у справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Акціонерна компанія «Київводоканал» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за житлово-комунальні послуги, - 
 
В С Т А Н О В И В:
 
          У вересні 2021 року ПрАТ «АК «Київводоканал» звернулося до суду з позовом та просило стягнути з відповідача заборгованість за спожиті житлово-комунальні послуги у розмірі 44 841 грн. 74 коп., 3 % річних у розмірі 4 104 грн. 84 коп. та інфляційні витрати у розмірі 13 727 грн. 29 коп.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач є споживачем житлово-комунальних послуг за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідно до п. 1.1 договору ПрАТ «АК «Київводоканал» зобов`язався надавати відповідачу послуги з централізованого постачання холодної води та послуг з водовідведення холодної та гарячої води, а відповідач зобов`язалася своєчасно оплачувати надані послуги за встановленими тарифами у строки і на умовах, що передбачені договором. У порушення умов договору ОСОБА_1 не виконує належним чином свої зобов`язання щодо своєчасної та повної оплати спожитих в період з 01 липня 2014 року по 31 липня 2021 року послуг з водопостачання та водовідведення, внаслідок чого має заборгованість у розмірі 44 784 грн. 45 коп.
Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 03 липня 2023 року у задоволенні позову ПрАТ «АТ «Київводоканал» відмовлено. 
В апеляційній скарзі ПрАТ «АТ «Київводоканал» просить скасувати рішення суду першої інстанції через неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити. 
В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач зазначає, що особовий рахунок № НОМЕР_1 відкрито на ім`я відповідача, а тому незалежно від того, чи є вона власником квартири, чи наймачем цієї квартири, вона має оплачувати житлово-комунальні послуги, які у цю квартиру надаються, доки не спростує, що вона не є споживачем послуг (вказана правова позиція зазначена в постанові КАС від 30 березня 2023 року у справі № 761/6387/22). Таким чином, враховуючи, що реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою, а також те, що довідка про реєстрацію місця проживання - документ, який видається органом реєстрації особі за її вимогою та підтверджує реєстрацію місця проживання або місця перебування особи, відповідач користувалась квартирою та отримувала житлово-комунальні послуги для власних потреб. У ПрАТ «АК «Київводоканал» відсутні документи, які підтверджують право власності ОСОБА_1 на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки законодавством не передбачено права чи обов`язку надавачів послуг вимагати і зберігати копії зазначених документів. При цьому, відсутність реєстрації права власності на квартиру не може бути підставою для звільнення відповідача від відповідальності за неналежне виконання договірних зобов`язань, адже відповідно до п. 1 ч. 1 ст.1 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги. Оскільки з наявних в матеріалах справи документів судом встановлено, що у позовний період відповідач була зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 та з урахуванням того, що реєстрація місця проживання неможлива за відсутності згоди власника на користування житловим приміщенням, відповідач безумовно користувалася послугами з централізованого водопостачання холодної води та централізованого водовідведення. Таким чином, з викладеного вбачається помилковість твердження суду першої інстанції про відсутність правових підстав для стягнення боргу, особливо, враховуючи відсутність будь-яких заперечень з даного питання з боку відповідача.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України. 
Відповідно до  ч. 1  ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи вищезазначене, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Судом встановлено, що відповідач зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 та є споживачем комунальних послуг, які їй за відповідну плату надає позивач (особовий рахунок № НОМЕР_1 ).
Внаслідок невиконання відповідачем своїх зобов`язань щодо повної та своєчасної оплати спожитих послуг з водопостачання та водовідведення, у відповідача виникла заборгованість станом на 31 липня 2021 року у розмірі 44 784 грн. 45 коп., що підтверджується довідкою та розрахунком заборгованості за послуги з водопостачання та водовідведення за період з 01 липня 2014 року по 31 липня 2021 року (а.с. 14-16).
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що матеріалами справи не встановлений факт порушення прав позивача, оскільки відсутні докази того, що ОСОБА_1 є власником квартири за адресою АДРЕСА_1 , а тому позивачем не доведено, що відповідач є споживачем послуг за адресою: АДРЕСА_1 . 
Апеляційний суд непогоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав. 
Згідно пунктів 5, 10 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами; у разі несвоєчасного здійснення платежів за житлово-комунальні послуги сплачувати пеню в розмірах, установлених законом або договорами про надання житлово-комунальних послуг.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).
Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.
Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.
Відповідно до ч. 2. ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Відповідно до ч. 3 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.
Частиною 1 статті 543 ЦК України передбачено, що у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.
Дані норми закону регулюють відносини, що виникають при пасивній солідарності (множинності осіб на стороні боржника).
Згідно частини 4 вищевказаної статті, виконання солідарного обов`язку у повному обсязі одним із боржників припиняє обов`язок решти солідарних боржників перед кредитором.
Отже, після виконання солідарного зобов`язання незалежно від того, виконане воно всіма боржниками або одним із них, воно повністю припиняється. Натомість виникає нове зобов`язання між боржником, який виконав зобов`язання, й іншими боржниками, яке визначено положеннями ст. 544 ЦК України.
Аналіз наведених положень закону вказує на те, що позивач має право вимагати виконання обов`язку щодо сплати житлово-комунальних послуг як від власника квартири, так і від будь-якої іншої особи, яка зареєстрована або проживає у житлі власника, адже така особа на рівні з власником користується усіма житлово-комунальними послугами.
Згідно зі статтею 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень i протиправних посягань. Одним із способів захисту порушених суб`єктивних прав є звернення до суду.
Таким чином, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджуване порушення було обґрунтованим та підтвердженим.
Як вбачається з матеріалів справи, зокрема з довідки відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Шевченківської РДА, ОСОБА_1 з 19 серпня 1992 року та на час звернення до суду з позовом зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 . Відтак, відповідач є споживачем житлово-комунальних послуг, зокрема, послуг з постачання води, які надаються позивачем за даною адресою.  
За наведених обставин, колегія суддів звертає увагу на те, що звернення ПАТ «АК «Київводоканал» з вимогою про стягнення заборгованості за надані послуги з постачання холодної води до ОСОБА_1 , яка зобов`язана її оплачувати, є правом товариства, як кредитора та позивача, яке суд не має права обмежувати.
Позивач звернувся із позовом до суду про стягнення усієї заборгованості за вищевказаною квартирою із тієї особи, відомості про яку були наявні у позивача, що не позбавляє в подальшому відповідача права, яка виконала зобов`язання зі сплати коштів за отримані послуги, стягнути ці кошти із інших мешканців житла, відповідно до частки споживання кожного.
На зазначене суд першої інстанції уваги не звернув та дійшов помилкових висновків щодо наявності підстав до відмови у задоволенні позову виходячи саме із зазначених мотивів.
Разом з тим, звертаючись до суду з позовом, ПАТ «АК «Київводоканал» вказує про те, що у порушення умов договору ОСОБА_1 не виконує належним чином свої зобов`язання щодо своєчасної та повної оплати спожитих в період з 01 липня 2014 року по 31 липня 2021 року послуг з водопостачання та водовідведення, внаслідок чого має заборгованість у розмірі 44 784 грн. 45 коп.
На підтвердження розміру заборгованості позивач надав суду довідку складену ПАТ «АК «Київводоканал» про те, що станом на 31 липня 2021 року сума заборгованості ОСОБА_1 перед ПАТ «АК «Київводоканал» за надані послуги з централізованого постачання холодної води та послуги з водовідведення за адресою: АДРЕСА_1 , складає 44 841 грн. 74 коп., а також розрахунок заборгованості за послуги з водопостачання та водовідведення за період з липня 2014 року по липень 2021 року.
Разом з тим, зазначені документи не є належним доказом на підтвердження розміру заборгованості відповідача перед позивачем за надані послуги з водопостачання та водовідведення на суму, заявлену позивачем.
Наданий позивачем розрахунок заборгованості не може бути належним та допустимим доказом, оскільки є фактично документом, який створено та засвідчено позивачем, та в якому ним зазначено розмір заборгованості, який наявний на його думку.
При цьому, з наданого позивачем розрахунку заборгованості неможливо встановити, яким чином здійснювалось нарахування заборгованості за надані послуги з водопостачання та водовідведення у квартирі АДРЕСА_2 .
З наданої відповіді Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації у квартирі АДРЕСА_2 зареєстровано 5 осіб (а.с. 47).
Таким чином, не встановлено підстав  нарахувань за вказані позивачем  об`єми використаної води, а саме  - показання засобів обліку води або затверджені нормативи (норм) споживання.
Позивачем не зазначено та не доведено, чи встановлено в квартирі лічильник, чи взятий такий лічильник на облік, коли було знято показники, які саме та в який спосіб. Матеріали справи не містять інформації в частині нарахування оплати відповідачу за надані послуги виходячи з показників квартирного чи загальнобудинкового лічильника.
Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно ч. 2 ст. 89 ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.  
Відповідно до ч. 1,2 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
З`ясувавши обставини справи та дослідивши надані докази, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, у зв`язку з їх недоведеністю, оскільки, з матеріалів справи вбачається, що позивач, на виконання свого обов`язку доведення обставин, на які він посилається, як на підставу своїх вимог, фактично обмежився  своїм твердженням про наявність боргу. Вказане твердження не підтверджене жодним наявним у справі доказом.
Оскільки апеляційний суд приходить до висновків про відсутність підстав до задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості, то похідні вимоги щодо стягнення 3% річних та інфляційних втрат задоволенню також не підлягають.
З огляду на відсутність у справі доказів встановлення та наявності вузлів комерційного обліку, про які вказує позивач в позовній заяві, відсутні підстави до стягнення плати за абонентське обслуговування таких вузлів. В даному випадку саме лише  твердження позивача про їх наявність є недостатнім.
На зазначене суд першої інстанції уваги не звернув, відмовляючи в задоволенні позову виходив з невірних мотивів, допустивши невідповідність висновків суду обставинам справи, що в силу вимог ст. 376 ЦПК України є підставою до зміни рішення в мотивувальній частині.
На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 376, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -   
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Акціонерна компанія «Київводоканал»  задовольнити частково. 
Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 03 липня 2023 року змінити в мотивувальній частині, виклавши її в редакції цієї постанови.
В іншій частині  рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 03 липня 2023 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених частиною 3 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Судді                                                                                             Фінагеєв В.О.
 
                                                                                             Кашперська Т.Ц.
 
          Яворський М.А.