УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
25 березня 2024 року
м. Київ
справа № 399/699/22
провадження № 51-1566 ск 24
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого        ОСОБА_1 ,
суддів:                  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Онуфріївського районного суду Кіровоградської області від 18 серпня 2023 року та ухвалу Кропивницького апеляційного суду від 25 січня 2024 року щодо останнього та ОСОБА_6 ,
встановив:
Вироком Онуфріївського районного суду Кіровоградської області від 18 серпня 2023 року ОСОБА_5 засуджено за ч. 4 ст. 186 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років.
Вирішено питання щодо запобіжного заходу та речових доказів.
Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 25 січня 2024 року апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 , його захисника ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_4 залишено без задоволення, а апеляційну скаргу прокурора задоволено частково. 
Вирок Онуфріївського районного суду Кіровоградської області від 18 серпня 2023 року змінено, на підставі ч. 4 ст. 70 КК України ОСОБА_6 призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років 3 місяці. В іншій частині вирок залишено без змін.
Цим же вироком засуджено  ОСОБА_6 , судові рішення щодо якого не оскаржуються.
За вироком суду  ОСОБА_5 визнано винуватим у тому, що 15 серпня 2022 року, близько 11 год., у нього та ОСОБА_6 виник злочинний умисел, направлений на відкрите викрадення майна ОСОБА_8 , реалізовуючи який останні попросили ОСОБА_9 домовитися про зустріч із ОСОБА_8 біля продовольчого магазину «Надія», розташованого по   АДРЕСА_1 . Погодившись на зустріч з ОСОБА_9 , потерпілий того ж дня прибув до вказаного магазину, де о 12 год 06 хв. ОСОБА_5 підійшов до ОСОБА_8 та схопив його рукою за шию, обмеживши в такий спосіб можливість чинити фізичний опір, а ОСОБА_6 повалив на землю.
Після цього ОСОБА_5 , взявши до рук заздалегідь заготовлену ним дерев`яну палицю, наніс ОСОБА_8 удар в область зовнішньої поверхні лівого плеча та задньої поверхні лівого плечового суглобу, а ОСОБА_6 в цей час наніс шість ударів кулаками в область лівої виличної дільниці, верхньої губи, лівої бокової поверхні грудної клітки та задньої поверхні лівого стегна, чим спричинили останньому легкі тілесні ушкодження. 
Продовжуючи свої злочинні дії, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 відкрито заволоділи майном ОСОБА_8 , чим спричинили збитки на загальну суму 9 917,42 грн. 
У касаційній скарзі захисник, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, просить скасувати оскаржувані судові рішення і закрити кримінальне провадження, у зв'язку із відсутністю в діях ОСОБА_5 складу кримінального правопорушення. В обґрунтування зазначає, що в основу судових рішень покладено неналежні, недопустимі та недостатні докази для встановлення вини засудженого в інкримінованому злочині. Окрім цього стверджує, що ОСОБА_5 не мав корисливого мотиву на заволодіння речами   ОСОБА_8 , а лише намагався таким чином повернути речі ОСОБА_6 , які потерпілий викрав напередодні. Разом з тим, на переконання  ОСОБА_4 , засуджений не наносив потерпілому тілесних ушкоджень з метою вилучення майна, а доказів на підтвердження даного обвинувачення, окрім показань ОСОБА_8 , матеріали справи не містять. Наголошує, що суд апеляційної інстанції, переглядаючи вирок місцевого суду, не перевірив всіх доводів апеляційної скарги, не зазначив мотивів та підстав з яких доводи сторони захисту залишено без задоволення. Також, захисник вказує про невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Перевіривши касаційну скаргу та долучені до неї копії судових рішень, Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження на підставі пункту 2 частини 2 статті 428 КПК України з огляду на таке.
Згідно ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
При розгляді скарги Суд виходить із фактичних обставин, установлених судами першої та апеляційної інстанцій, при цьому переглядає судові рішення у межах касаційної скарги.
Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Згідно з положеннями ст. 62 Конституції України та ст. 17 КПК України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Європейський Суд у рішенні від 21 квітня 2011 року «Нечипорук і Йонкало проти України» та рішенні від 6 грудня 1998 року «Барбера, Мессеге і Ябардо проти Іспанїї» зазначив, що «суд при оцінці доказів керується критерієм доведеності винуватості особи «поза будь-яким розумним сумнівом» і така «доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою».
Відповідно до ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.
При цьому, доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.
Згідно з ч. 1 ст. 94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Вказаних вимог судом першої інстанції дотримано у повному обсязі.
Висновок місцевого суду щодо доведеності винуватості  ОСОБА_5  у вчиненні вказаного кримінального правопорушення зроблено з додержанням положень ст. 23 КПК України на підставі з`ясування всіх обставин, передбачених ст. 91 цього Кодексу, які підтверджено доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду й оціненими відповідно до ст. 94 вказаного Кодексу. 
Так, суд обґрунтовано послався на показання обвинувачених ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , потерпілого ОСОБА_8 ,а також свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , зміст яких детально викладено у вироку.
Окрім того, установлені судом першої інстанції обставини також підтверджуються сукупністю письмових доказів, зокрема, протоколом огляду місця події від 15 серпня 2022 року з фототаблицею, протоколом слідчого експерименту від 15 серпня 2022 року за участю свідка ОСОБА_15 , протоколом слідчого експерименту від 20 вересня 2022 року за участю потерпілого ОСОБА_8 , відеозаписом з камери спостереження, яка встановлена на будівлі продовольчого магазину «Надія».
За результатами оцінки доказів, досліджених під час судового розгляду, суд першої інстанції дійшов висновку, що винуватість  ОСОБА_5  у вчиненні кримінального правопорушення доведена повністю та кваліфікував його дії за ч. 4 ст. 186 КК України, як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднане з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілої, вчинене повторно, за попередньою змовою групою осіб, в умовах воєнного стану.
Колегія суддів вважає неспроможними доводи касаційної скарги про відсутність в діях засудженого  ОСОБА_5 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України, з огляду на таке.
Так, суб`єктивна сторона кримінального правопорушення, передбаченого ст. 186 КК України, характеризується прямим умислом на заволодіння чужим майном і корисливим мотивом. У кримінально-правовому розумінні корисливий мотив являє собою прагнення, спонукання особи до незаконного збагачення (як свого, так і третіх осіб) за рахунок вчинення протиправних дій стосовно інших осіб, суспільства або держави.
Користь як мотив злочину визначається як прагнення задовольнити будь-яку індивідуальну життєву потребу шляхом свідомо протиправного, забороненого кримінальним законом, заволодіння чужим майном.
Встановлені судом першої інстанції обставини переконливо свідчать про наявність в діях  ОСОБА_5 корисливого мотиву з огляду на те, що застосоване ним разом з ОСОБА_6 до потерпілого насильство було спрямоване на відкрите заволодіння його майном, а саме мобільним телефоном марки «iPhone» модель «7 Plus», поясною сумку, гаманцем та портативною колонкою. Окрім цього, як указав свідок ОСОБА_11 , після його приходу до продовольчого магазину «Надія», він побачив обвинувачених, ОСОБА_15 та ОСОБА_9 , які розпивали алкогольні напої, слухали музику на спеціальному портативному пристрої, а пізніше ОСОБА_6 дав дві банківські картки ОСОБА_9 , які зі слів потерпілого знаходилися в його сумці, для того, щоб він перевірив наявність грошових коштів на них. 
Місцевий суд проаналізувавши сукупність встановлених фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення та досліджених під час судового розгляду доказів, які суд визнав належними, допустимими, та такими, що узгоджуються між собою як в цілому, так і в деталях, дійшов висновку про те, що вина обвинуваченого підтверджена повністю, а доводи сторони захисту про відсутність наміру на відкрите викрадення чужого майна та необхідність перекваліфікації дій ОСОБА_5  на ст. 125 КК України не знайшли свого підтвердження. 
Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України суд призначає покарання: у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Виходячи з мети покарання й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Разом з цим, загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору форми реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.
За приписами ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з позиції суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом (хоча й у межах відповідної санкції статті) видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Вирішуючи питання щодо виду та розміру покарання, яке необхідно призначити ОСОБА_5 , місцевий суд у межах дискреційних повноважень, дотримуючись вимог статей 50, 65 КК України, врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно ст. 12 КК України є тяжким злочином, дані, які характеризують особу обвинуваченого, який на диспансерному обліку у лікаря психіатра та нарколога не перебуває, працездатний, раніше судимий, негативно характеризується за місцем проживання, відсутність обставин, що пом`якшують покарання та наявність обставини, яка обтяжує покарання, а саме рецидив злочину.
З урахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність призначення ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років, оскільки саме таке покарання, на думку суду, буде необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.
Не погодившись із вироком місцевого суду захисник ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу.
За приписами статей 370, 419 КПК України в ухвалі апеляційного суду мають бути наведені належні й достатні мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, та положення закону, яким він керувався. Судове рішення повинно бути ухвалене судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. При залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі апеляційного суду мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою. 
Переглядаючи вирок суду першої інстанції в порядку апеляційної процедури, в межах доводів апеляційної скарги сторони захисту, які є аналогічними доводам касаційної скарги, апеляційний суд дійшов належного висновку, щовсі зібрані докази, які суд сприймав безпосередньо під час судового засідання і оцінив з точки зору належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність - з точки зору достатності та взаємозв`язку, свідчать про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення та правильність кваліфікації його дій за ч. 4 ст. 186 КК України.
Так, апеляційний суд на спростування доводів сторони захисту про відсутність корисливого мотиву в діянні засудженого вказав, що вина ОСОБА_5 підтверджується послідовними показаннями потерпілого ОСОБА_8 наданими в ході судового розгляду, протоколом проведення слідчого експерименту за його участі, а також протоколом слідчого експерименту за участю свідка ОСОБА_15 , який показав механізм нанесення ударів потерпілому ОСОБА_5 і ОСОБА_6 та вказав, що вони забрали у ОСОБА_8 його сумку, мобільний телефон, банківські картки, які були у сумці, а також музичну колонку, якими розпорядилися на власний розсуд. Крім того, в ході вказаної слідчої дії свідок ОСОБА_15 зазначив, що ОСОБА_5 , перевіряючи вміст сумки потерпілого, знайшов в ній банківські картки, після чого один із обвинувачених передав їх ОСОБА_9 для подальшого розрахунку в магазині за придбаний товар. Також вказав, що музична колонка та сумка потерпілого знаходилися у ОСОБА_6 , а мобільний телефон у ОСОБА_5 , який останній передав йому після приїзду працівників поліції, а він у свою чергу віддав його ОСОБА_11 .
Вказане узгоджується і з показаннями свідка  ОСОБА_11 , який повідомив, що обвинувачений ОСОБА_6 передав дві банківські картки ОСОБА_9 , щоб останній перевірив чи є гроші на рахунках, після чого той пішов до магазину та ОСОБА_16 , але нічого не приніс, оскільки грошей на картках не було. Вказав, що мобільний телефон йому передав ОСОБА_15 , який сказав, щоб він краще був у нього. 
Допитана в судовому засіданні суду першої інстанції свідок ОСОБА_13 підтвердила, що в середині серпня 2022 року до неї у магазин заходив ОСОБА_9 , який намагався розрахуватися банківськими картками без пін-коду, через систему пай пас, однак на картках не було грошей.
Враховуючи вищевказане, суд апеляційної інстанції визнав необґрунтованими доводи щодо відсутності умислу на відкрите викрадення майна потерпілого та наявності в діях ОСОБА_5 корисливого мотиву.
Стосовно твердження захисника в касаційній скарзі про спричинення потерпілому тілесних ушкоджень не з метою вилучення майна ОСОБА_8 , то вони, на думку колегії суддів, є необґрунтованими, оскільки відповідно до встановлених судами попередніх інстанцій обставин, ОСОБА_5 застосував до потерпілого насильство перед тим як забрати його особисті речі, а після вчинених дій перестав застосовувати насильство та розпорядився викраденим майном на власний розсуд. 
Колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, які дослідили та проаналізували зібрані докази, надали їм належну оцінку, у тому числі оцінили їх сукупність на предмет достатності та взаємозв`язку для доведення винуватості ОСОБА_5 і дійшли обґрунтованих висновків про наявність у його діянні складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України.
Також, апеляційний суд, мотивуючи своє рішення в частині призначеного покарання, вказав, що при призначенні ОСОБА_5 покарання судом враховано всі обставини, які передбачені вимогами статей 50, 65 КК України, а покарання за своїм видом та розміром відповідає тяжкості вчиненого та даним про особу обвинуваченого, є справедливим, необхідним і достатнім для його виправлення, перевиховання та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень. 
Таким чином, наведені в касаційній скарзі захисника доводи не спростовують правильності висновків, викладених у оскаржуваних судових рішеннях, та не містять вагомих аргументів, які би свідчили про залишення поза увагою судів доводів сторони захисту, у зв`язку з чим немає підстав для сумнівів у законності та обґрунтованості цих рішень. 
Верховний Суд вважає, що вирок місцевого суду та ухвала суду апеляційної інстанції відповідають вимогам статей 370, 374, 419 КПК України.
Переконливих аргументів, які б свідчили про наявність підстав для скасування або зміни оскаржуваних судових рішень, у касаційній скарзі не наведено та Судом не встановлено. 
З урахуванням викладеного, обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а із касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Онуфріївського районного суду Кіровоградської області від 18 серпня 2023 року та ухвалу Кропивницького апеляційного суду від 25 січня 2024 року щодо останнього та ОСОБА_6  
Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1                              ОСОБА_2                                   ОСОБА_3