27.03.24
22-ц/812/477/24

Єдиний унікальний номер судової справи: 489/6410/16-ц
Провадження № 22ц/812/477/24, 22ц/812/593/24 Доповідач апеляційного суду Самчишина Н.В.

Постанова
іменем України

27 березня 2024 року         м. Миколаїв                 Справа № 489/6410/16-ц 
Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого Самчишиної Н.В.,
суддів: Локтіонової О.В., Серебрякової Т.В., 
із секретарем судового засідання – Богуславською О.М.,
за участі: представника стягувача – ОСОБА_1 , 
представника Інгульського ВДВС – Терещенка А.О.,
переглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) на ухвали Ленінський районний суд міста Миколаєва від 06 лютого 2024 року та 28 лютого 2024 року, постановлені у складі головуючого судді Микульшиної Г.А., у приміщенні цього суду, за скаргою Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на рішення та бездіяльність головного державного виконавця Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Шелегей Тетяни Валентинівни,
встановив:
09 жовтня 2023 року АТ «Державний ощадний банк України» звернулось до суду зі скаргою на рішення та бездіяльність головного державного виконавця Інгульського відділу Державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Шелегей Т.В., в якій просило суд визнати протиправною бездіяльність головного державного виконавця Шелегей Т.В. у виконавчому провадженні № 59509913; визнати протиправною та скасувати постанову головного державного виконавця Інгульського відділу Державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Шелегей Т.В. про повернення виконавчого документа стягувачу від 25 вересня 2023 року у виконавчому провадженні № 59509913.
В обґрунтування скарги зазначало, що 10 липня 2019 року згідно виконавчого листа № 2/489/755/17 від 22 травня 2019 року відкрито виконавче провадження №59509913 про звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_2 на праві приватної власності шляхом проведення прилюдних (електронних) торгів у межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною предмета іпотеки для подальшої реалізації в розмірі не нижчому 1 068 700,00 грн, але в будь-якому випадку за ціною, що реально склалася на ринку на момент його реалізації та є реальною щодо його відчуження за грошові кошти на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності незалежним експертом, на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій в рахунок погашення заборгованості станом на 11 грудня 2016 року за кредитним договором №1047-1 від 05 червня 2007 року у розмірі 36 235,56 доларів США та 158308,90 грн.
25 вересня 2023 року державним виконавцем Шелегей Т.В. було відновлено виконавче провадження № 59509913 - після скасування постанови від 23 червня 2023 року про повернення виконавчого листа стягувачу у зв`язку з відсутністю у боржника майна. Проте цього ж дня, 25 вересня 2023 року винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу з виконання виконавчого листа №2/489/755/17, виданого 22 травня 2019 року Ленінським районним судом м. Миколаєва щодо боржника ОСОБА_2 на підставі п. 9 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження», у зв`язку з встановленою законом забороною щодо звернення стягнення на майно боржника.
При цьому представник скаржника зазначав, що всупереч переліку передбачених Законом України «Про виконавче провадження» виконавчих дій державним виконавцем Шелегей Т.В. будь - яких заходів, спрямованих на реальне виконання судового рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки в межах виконавчого провадження №59509913, вжито не було. Виконавче провадження завершене в день його поновлення 25 вересня 2023 року шляхом повернення виконавчого документу стягувачу.
Враховуючи викладене, представник скаржника зазначав, що постанова державного виконавця невмотивована, протиправна бездіяльність, що полягає у нездійсненні опису та арешту іпотечного майна, визначенні його вартості та інших заходів, які необхідно здійснити до реалізації майна на електронних торгах порушує право АТ «Державний ощадний банк України» як стягувача на своєчасне та ефективне виконання судового рішення.
У відзиві на скаргу Інгульський відділ Державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), заперечуючи проти скарги посилався на те, що тимчасове зупинення деяких положень Закону України «Про іпотеку» (в частині порядку звернення стягнення на нерухоме майно) не дає державному виконавцю провести повний перелік виконавчих дій, направлених на звернення стягнення на іпотечне майно, а саме унеможливлює його в реалізації такого майна. Таким чином виконавчі дії, направлені тільки на опис такого майна не будуть мати ніякого сенсу, оскільки подальші виконавчі дії провести неможливо, що відповідно не дає державному виконавцю змогу виконати рішення суду.
Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 06 лютого 2024 року скаргу АТ «Державний ощадний банк України» задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність головного державного виконавця Шелегей Т.В. у виконавчому провадженні № 59509913.
В задоволенні іншої частини скарги відмовлено.
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що етапу реалізації предмета іпотеки на електронних торгах передує сукупність передбачених Законом України «Про виконавче провадження» виконавчих дій, які державний виконавець зобов`язаний вжити для примусового виконання рішення. При цьому, будь-які заборони на їх проведення законодавством не встановлена.
Отже, постанова державного виконавця Шелегей Т.В. про повернення виконавчого документа стягувачу від 25 вересня 2023 року у виконавчому провадженні №59509913 є передчасною та суперечить п. 9 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження».
Оскільки оскаржувану постанову було скасовано, станом на час розгляду справи, підстави для задоволення вимог стягувача в частині визнання протиправною та скасування постанови головного державного виконавця Шелегей Т.В. про повернення виконавчого документа стягувачу від 25 вересня 2023 відсутні.
Суд зазначив, що до обов`язку державного виконавця належить здійснення заходів примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і Законом України «Про виконавче провадження».
Всупереч наведеного переліку передбачених Законом України «Про виконавче провадження» виконавчих дій, державним виконавцем Шелегей Т.В. будь-яких заходів, спрямованих на реальне виконання судового рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки в межах виконавчого провадження № 59509913, вжито не було.
Виконавче провадження завершене в день його поновлення 25 вересня 2023 року шляхом повернення виконавчого документа стягувачу.
Протиправна бездіяльність, що полягає у нездійсненні опису та арешту іпотечного майна, визначенні його вартості та інших заходів, які необхідно здійснити до реалізації майна на електронних торгах, порушує право АТ «Державний ощадний банк України» як стягувача на своєчасне та ефективне виконання судового рішення.
За таких обставин, скаргу представника АТ «Державний ощадний банк України» в частині визнання бездіяльності державного виконавця протиправною суд вважав обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.
15 лютого 2024 року АТ «Державний ощадний банк України» звернулось до суду із заявою про розподіл судових витрат, в якій просило стягнути з Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) на його користь 2 684,00 грн судового збору, сплаченого банком за розгляд справи в суді апеляційної інстанції. Стягувач посилався на те, що 21 листопада 2023 року ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва (суддя Костюченко Г.С.) було закрито провадження у справі. Вказана ухвала суду банком була оскаржена в апеляційному порядку, в зв`язку з чим було сплачено судовий збір в розмірі 2 684,00 грн. Постановою Миколаївського апеляційного суду ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва від 21 листопада 2023 року скасовано з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції, після чого відповідно до ухвали Ленінського районного суду м. Миколаєва від 06 лютого 2024 року скаргу задоволено частково, проте не вирішено при цьому питання про розподіл судових витрат.
Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 28 лютого 2024 року стягнуто з Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) на користь АТ «Державний ощадний банк України» судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 2 684 грн.
В апеляційній скарзі Інгульський відділ державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), посилаючись на незаконність та необґрунтованість судового рішення, просив скасувати ухвалу суду першої інстанції від 06 лютого 2024 року.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції, визнавав бездіяльність державного виконавця, не повністю з`ясував обставини справи, не зазначив, які саме права були порушені державним виконавцем та в чому полягає таке порушення, не до кінця дослідив всі докази та аргументи наведені представником відділу, а також не врахував, що звернути стягнення на предмет іпотеки, а в результаті виконати рішення суду на період дії в Україні воєнного стану державний виконавець не може з причин, які не залежать від нього. Також посилався на те, що суд першої інстанції не врахував наведених представником відділу висновків щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду в справах №361/1353/18 від 13 липня 2022 року, №201/9754/17 від 29 липня 2022 року, №296/7213/15 від 22 червня 2022 року.
У відзиві на апеляційну скаргу на ухвалу суду першої інстанції від 06 лютого 2024 року АТ «Державний ощадний банк України», посилаючись на необґрунтованість її доводів, просило відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.
Відзив обґрунтовано обставинами, аналогічними зі змістом поданої скарги.
11 березня 2024 року Інгульський відділ державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) подав апеляційну скаргу на ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва від 28 лютого 2024 року, в якій просив скасувати ухвалу суду першої інстанції та зупинити розгляд справи до набрання законної сили судовим рішенням в справі, що розглядається в порядку апеляційного провадження. 
Зазначав, що розподіл судових витрат, сплачених АТ «Державний ощадний банк України» за подачу апеляційної скарги є предметом спору. Виконавчою службою оскаржена ухвала Ленінського районного суду м. Миколаєва від 06 лютого 2024 року та у випадку скасування цієї ухвали апеляційним судом такі витрати не підлягають стягненню з відділу, а тому станом на 28 лютого 2024 року об`єктивно розглянути це питання було неможливо до прийняття судового рішення апеляційним судом. 
У відзиві на апеляційну скаргу на ухвалу суду першої інстанції від 28 лютого 2024 року АТ «Державний ощадний банк України», посилаючись на безпідставність її доводів, просило відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.
Боржником ОСОБА_2 відзиву на апеляційні скарги не подано. 
В судовому засіданні представник Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Терещенко А.О. підтримав в повному обсязі та просив скарги задовольнити. Клопотання про зупинення розгляду справи до набрання законної сили судовим рішенням в справі, що розглядається в порядку апеляційного провадження представником було знято.
       Представник АТ «Державний ощадний банк України» Гофман О.Є. заперечувала проти задоволення апеляційних скарг.
       Боржник ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився. У поштових повідомлення від 09 березня 2024 року та 26 березня 2024 року проставлена відмітка про відсутність адресата за вказаною адресою. 
Відповідно до положень пункту 4 частини сьомої статті 128 ЦПК України дата проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за місцем проживання є днем вручення судової повістки.
Зважаючи на вимоги частини восьмої статті 128, частини другої статті 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення учасника справи, який не з`явився, належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.
Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які з`явилися у судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваних ухвал суду в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають з таких підстав.
Судом установлено, що рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 09 жовтня 2017 року у справі №489/6410/16-ц, зміненого рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 29 листопада 2017року та постановою Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 13 березня 2019 року, звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_2 на праві приватної власності шляхом проведення прилюдних (електронних) торгів у межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною предмета іпотеки для подальшої реалізації в розмірі не нижчому 1 068 700,00грн., але в будь-якому випадку за ціною, що реально склалася на ринку на момент його реалізації та є реальною щодо його відчуження за грошові кошти на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності незалежним експертом, на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій в рахунок погашення заборгованості станом на 11 грудня 2016 року за кредитним договором №1047-1від 05 червня 2007 року у розмірі 36235,56 доларів США та 158308,90грн., яка складається із: 29169,75 доларів США - заборгованість за тілом кредиту; 3771,61 доларів США - заборгованість за процентами; 156539,46 грн. - пеня; 1769,44 грн. - 3 % річних; 3294,14 доларів США - штраф за невиконання іпотекодавцем зобов`язань, передбачених пунктом 3.3. договору іпотеки, на користь ПАТ «Державний ощадний банк України».
Відстрочено виконання цього судового рішення щодо реєстрації права власності за позивачем до закінчення дії мораторію, встановленого Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».
На виконання вказаного судового рішення, 22 травня 2019 року Ленінським районним судом м. Миколаєва видано виконавчий лист № 2/489/755/17 щодо боржника ОСОБА_2 . Вказаний виконавчий лист було пред`явлено стягувачем до Інгульського ВДВС для примусового виконання.
Постановою державного виконавця Інгульського ВДВС від 10 липня 2019 року ОСОБА_3 відкрито виконавче провадження № 59509913 про звернення стягнення на вищевказане нерухоме майно боржника в рахунок погашення 36 235,56 доларів США та 158 308,90 грн. кредитної заборгованості.
Постановою від 08 жовтня 2019 року виконавче провадження №59509913 прийнято до виконання державним виконавцем Інгульського ВДВС Рижик Ю.О.
Постановою державного виконавця Інгульського ВДВС від 13 березня 2023 року ОСОБА_4 з боржника стягнуто витрати на проведення виконавчих дій у виконавчому провадженні №59509913.
Постановою державного виконавця Інгульського ВДВС від 23 червня 2023 року ОСОБА_4 виконавчий лист повернуто стягувачу на підставі п. 2 ч 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження», у зв`язку з відсутністю у боржника майна.
Постановою начальника Інгульського ВДВС Терещенка А.О. за результатами перевірки законності виконавчого провадження від 18 вересня 2023 року постанову державного виконавця Інгульського ВДВС від 23 червня 2023 року ОСОБА_4 про повернення виконавчого документа стягувачу скасовано, як таку, що суперечить вимогам ст.ст. 18, 37 Закону України «Про виконавче провадження», зобов`язано державного виконавця провести виконавчі дії в порядку Закону України «Про виконавче провадження».
Заявою АТ «Ощадбанк» вих. № 55/5.5-04/60411/2023 від 25 вересня 2023 року виконавчий лист № 2/489/755/17, виданий 22 травня 2019 року Ленінським районним судом м. Миколаєва щодо боржника ОСОБА_2 , направлено до Інгульського ВДВС.
Постановою державного виконавця Шелегей Т.В. від 25 вересня 2023 року виконавче провадження №59509913 відновлено.
У той же день, 25 вересня 2023 року головним державним виконавцем Шелегей Т.В. винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу з виконання виконавчого листа №2/489/755/17, виданого 22 травня 2019 року Ленінським районним судом м. Миколаєва щодо боржника ОСОБА_2 , на підставі п. 9 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження», у зв`язку з встановленою законом забороною щодо звернення стягнення на майно боржника.
Постановою начальника Інгульського відділу Державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Терещенко А.О. від 21 листопада 2023 про результати перевірки законності виконавчого провадження № 59509913 скасовано оскаржувану постанову головного державного виконавця Шелегей Т.В. від 25 вересня 2023 року про повернення виконавчого документа стягувачу як таку, що суперечить вимогам статей 18, 37 Закону України «Про виконавче провадження» та зобов`язано головного державного виконавця Шелегей Т.В. провести виконавчі дії в порядку, встановленому ЗУ «Про виконавче провадження».
Відповідно до положень статті 124, пункту 9 частини третьої статті 129 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. Вказане є складовою права на справедливий суд та однією із процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (стаття 1 Закону України «Про виконавче провадження»).
Відповідно до вимог статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважать, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
Аналогічне положення містить стаття 74 Закону України «Про виконавче провадження».
Згідно частини першої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
За частиною другою наведеної норми права виконавець зобов`язаний: 1)здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом; 2) надавати сторонам виконавчого провадження, їхнім представникам та прокурору як учаснику виконавчого провадження можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження; 3) розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання; 4) заявляти в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом; 5) роз`яснювати сторонам та іншим учасникам виконавчого провадження їхні права та обов`язки.
Положенням частини першої статті 13 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.
Відповідно доп.7 розділу І Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України 02 квітня 2012 року № 512/5 постанова як окремий документ містить такі обов`язкові реквізити, як, зокрема, мотивувальну частину із зазначенням мотивів, з яких виконавець прийняв відповідне рішення (дійшов певних висновків), і посилання на норму закону, на підставі якого винесено постанову.
Оскаржувану постанову органу ДВС винесено на підставі пункту 9 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», згідно якої виконавчий лист повертається стягувачу, якщо законом встановлено заборону щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо в нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення.
В мотивувальній частині оскаржуваної постанови ДВС не наведено мотивів, з яких державний виконавець дійшов висновку про неможливість звернення стягнення на майно та проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, як не зазначено і норму, що забороняє вчинення таких дій, що вірно констатував суд першої інстанції.
Згідно частин четвертої, сьомої статті 51 Закону України «Про виконавче провадження» реалізація заставленого майна здійснюється в порядку, встановленому цим Законом. Примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється виконавцем з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку».
Порядок реалізації предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду встановлений статтею 41 Закону України «Про іпотеку», дію якої зупинено Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» № 2120-ІХ від 15 березня 2022 року.
       Відповідно до абз.1 п. 5 - 2 розділу VI «Прикінцеві положення» Закону України «Про іпотеку» у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування щодо нерухомого майна (нерухомості), що належить фізичним особам та перебуває в іпотеці за споживчими кредитами, зупиняється дія статті 37 (у частині реалізації права іпотекодержателя на набуття права власності на предмет іпотеки), статті 38 (у частині реалізації права іпотеко держателя на продаж предмета іпотеки), статті 40 (у частині виселення мешканців із житлових будинків та приміщень, переданих в іпотеку, щодо яких є судове рішення про звернення стягнення на такі об`єкти), статей 41, 47 (у частині реалізації предмета іпотеки на електронних торгах) цього Закону.
В той же час, звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації (пред`явленні електронних грошей до погашення в обмін на кошти, що перераховуються на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця) (частина перша статті 48 Закону України «Про виконавче провадження»).
Згідно статті 56 Закону України «Про виконавче провадження» про проведення опису майна (коштів) боржника виконавець виносить постанову про опис та арешт майна (коштів) боржника.
У разі прийняття виконавцем рішення про обмеження права користування майном, здійснення опечатування або вилучення його у боржника та передачі на зберігання іншим особам проведення опису є обов`язковим.
Копія постанови про опис та арешт майна (коштів) надається сторонам виконавчого провадження.
Постанова про опис та арешт майна (коштів) підписується виконавцем, понятими, зберігачем майна, боржником та стягувачем, їх представниками, а також іншими особами, які були присутні при проведенні опису майна (коштів). У разі відмови від підпису осіб, що були присутні при виконанні, про це робиться відмітка в постанові.
Порядок визначення вартості майна боржника та оцінки майна боржника передбачено положеннями статті 57 Закону України «Про виконавче провадження». 
Таким чином, етапу реалізації предмета іпотеки на електронних торгах передує сукупність передбачених Законом України «Про виконавче провадження» виконавчих дій, які державний виконавець зобов`язаний вжити для примусового виконання рішення. При цьому, будь-які заборони на їх проведення законодавством не встановлено.
Отже, суд першої інстанції ураховуючи, що законом не встановлено заборону у проведенні виконавчих дій з опису та арешту іпотечного майна, визначенні його вартості, обґрунтовано вважав, що їх не проведення державним виконавцем суперечить положенням пункту 9 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» та порушує права стягувача на своєчасне та ефективне виконання судового рішення.
Крім того, у виконавця відсутні законні підстави для зволікання і затягування виконавчого провадження, і ігнорування обов`язків, встановлених чинним законодавством. Тому посилання в апеляційній скарзі на неможливість або недоцільність проведення державним виконавцем підготовчих дій, які передують етапу реалізації іпотечного майна, фактично зводяться до припущень, а отже не заслуговують на увагу, оскільки правильності висновків суду не спростовують.
За таких обставин, суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про задоволення скарги стягувача в частині визнання протиправною бездіяльності головного державного виконавця, з яким погоджується суд апеляційної інстанції.
Встановивши, що оскаржувану постанову скасовано, станом на час розгляду справи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що підстави для задоволення вимог стягувача в частині визнання протиправною та скасування постанови головного державного виконавця Шелегей Т.В. про повернення виконавчого документа стягувачу від 25 вересня 2023 року відсутні.
Посилання заявника на те, що суд першої інстанції не врахував наведених представником відділу висновків Верховного Суду, викладених у постановах у справах №361/1353/18 від 13 липня 2022 року, №201/9754/17 від 29 липня 2022 року, №296/7213/15 від 22 червня 2022 року, є безпідставним, оскільки висновки суду першої інстанції не суперечать висновкам Верховного Суду, що викладені у вказаних постановах. 
У справі, яка переглядається, стягувачем оскаржується бездіяльність державного виконавця у проведенні підготовчих дій до реалізації предмета іпотеки на електронних торгах.
Необґрунтованими є доводи апеляційної скарги щодо порушення прав боржника, оскільки здійснення державним виконавцем вищевказаних підготовчих дій, передбачених законом права боржника не порушують.
Інші доводи апеляційної скарги висновок суду першої інстанції не спростовують і зводяться лише до незгоди з висновком суду без наведення будь-яких обставин, які б ставили під сумнів набутий судом висновок або свідчили б про невірну оцінку судом доказів, які надані сторонами та невірне застосування законодавства, яке регулює спірні правовідносини.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника по суті спору та їх відображення в оскарженому судовому рішенні, з урахуванням підстав апеляційного оскарження, питання вмотивованості висновків суду першої інстанції, апеляційний суд виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.
Щодо апеляційної скарги Інгульського ВДВС на ухвалу суду першої інстанції від 28 лютого 2024 року колегія суддів зазначає наступне.
Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом, АТ «Державний ощадний банк України» 13 жовтня 2023 зі скаргою на бездіяльність головного державного виконавця Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Шелегей Т.В. про визнання протиправною та скасування постанови.
Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 21 листопада 2023 року (суддя Костюченко Г.С.) закрито провадження у справі за скаргою АТ «Державний ощадний банк України». 
АТ «Державний ощадний банк України» звернулося до Миколаївського апеляційного суду з апеляційною скаргою на вищевказану ухвалу суду та сплатило судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 2 684,00 грн. (а.с. 82, т. 3). 
Постановою Миколаївського апеляційного суду від 27 грудня 2023 ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва від 21 листопада 2023 року скасовано і направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, але в іншому складі суду. 
Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 06 лютого 2024 скаргу АТ «Державний ощадний банк України» задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність головного державного виконавця Шелегей Т.В. у виконавчому провадженні № 59509913. В задоволенні іншої частини скарги відмовлено. 
При цьому судом не було вирішено питання про розподіл судових витрат, а саме судового збору в розмірі 2 684,00 грн., сплаченого банком при поданні апеляційної скарги. 
У зв`язку з цим Банком було подано заяву про розподіл судових витрат.
Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Системний аналіз вказаних норм діючого законодавства дає можливість встановити, що у випадку передачі справи на новий розгляд - на суд апеляційної чи касаційної інстанції обов`язок з розподілу судових витрат не покладено.
Згідно частини першої статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.
Враховуючи зазначені норми та обставини справи, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення заяви АТ «Державний ощадний банк України» про розподіл судових витрат та стягнення з Інгульського ВДВС на користь Банку 2684 грн судового збору. Колегія суддів звертає увагу, що клопотання Інгульського ВДВС про зупинення провадження у даній справі щодо ухвалення додаткового рішення у разі не вирішення питання про судові витрати до набрання законної сили судовим рішенням в цій же справі щодо вирішення скарги по суті, що розглядається в порядку апеляційного перегляду, було знято представником Інгульського ВДВС.
Тлумачення положень статті 270 ЦПК України дозволяє дійти висновку, що додаткове судове рішення є похідним від первісного судового акта, є його невід`ємною складовою, ухвалюється в тому самому складі та порядку, що й первісне судове рішення. 
Додаткове судове рішення є засобом усунення неповноти судового рішення, внаслідок якої, зокрема, залишилося невирішеним питання про судові витрати, складовою частиною яких є компенсація стороні понесених витрат.
Тобто, додаткове рішення суду, ухвалене у порядку статті 270 ЦПК України, є невід`ємною частиною основного рішення у справі по суті спору, та не може існувати окремо від нього. У разі скасування рішення у справі ухвалене додаткове рішення втрачає силу. Зазначене узгоджується із правовими висновками Верховного суду, викладеними у постановах від 27 червня 2018 року в справі № 756/4441/17, від 23 грудня 2021 року у справі № 925/81/21, від 09 лютого 2022 року у справі № 910/17345/20, від 15 лютого 2023 року у справі № 911/956/17(361/6664/20), від 07 березня 2023 року у справі № 922/3289/21.        Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин, на підставі статті 375 ЦПК України апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
Згідно пункту тринадцятого статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки апеляційні скарги апеляційним судом залишені без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, підстав для розподілу судових витрат немає.
       Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

постановив:

Апеляційні скарги Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) залишити без задоволення.
Ухвали Ленінського районного суду міста Миколаєва від 06 лютого 2024 року та 28 лютого 2024 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, в порядку і випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Самчишина

Судді:        О.В. Локтіонова

       Т.В. Серебрякова

Повний текст постанови складено 27 березня 2024 року.