ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2024 р. 	Справа № 440/11646/23	

Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Бартош Н.С.,
Суддів: Подобайло З.Г. ,  Присяжнюк О.В. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду (головуючий І інстанції Довгопол М.В.) від 03.11.2023 року по справі № 440/11646/23
за позовом ОСОБА_1 
до Новосанжарського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Полтавському районі Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції
про визнання бездіяльності протиправною,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернулася до Полтавського окружного адміністративного суду із позовною заявою, в якій просила: визнати протиправною бездіяльність Новосанжарського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Полтавському районі Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, яка полягає у ненаданні повного витягу щодо актового запису про смерть батька ОСОБА_2 та надати їй повний витяг (зазначаються всі відомості про певний вид актового запису, які містяться в Реєстрі на момент формування витягу, з переліком у хронологічному порядку всіх унесених змін та іншої інформації, а також відомості про всі видані свідоцтва) щодо актового запису про смерть батька ОСОБА_2 , за який 02.02.2023 ОСОБА_1 заплатила кошти.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 23.10.2023 року по справі № 440/11646/23 позовні вимоги задоволено частково.
Визнано протиправними дії Решетилівського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Полтавському районі Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції щодо неналежного розгляду заяви ОСОБА_1 від 02.02.2023 про надання витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян.
Зобов`язано Новосанжарський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Полтавському районі Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції розглянути заяву ОСОБА_1 від 02.02.2023 про надання витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян із прийняттям рішення, передбаченого пунктом 17 Порядку ведення Державного реєстру актів цивільного стану громадян, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 22 серпня 2007 р. № 1064, з урахуванням висновків суду.
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
24.10.2023 до суду надійшла заява позивача про ухвалення додаткового рішення щодо визначення способу виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 23.10.2023 з врахуванням параграфу 27 Регламенту Європейського Парламенту і Ради (ЄС) 2016/679 від 27.04.2016 про захист фізичних осіб у зв`язку з опрацюванням персональних даних і про вільний рух таких даних, та про скасування Директиви 95/46/ЄС (Загальний регламент про захист даних), ст. 277 ЦК України, обставини, що 02.02.2023 в АТ "Ощадбанк" позивач сплатила 73 грн за надання повного витягу щодо актового запису про смерть її батька ОСОБА_2 та 02.02.2023 до Решетилівського відділу ДРАЦС у Полтавському районі Полтавської області подала оригінал квитанції № 120.
Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 03.11.2023 року по справі № 440/11646/23 в задоволенні заяви ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення у справі відмовлено.
Позивач не погодилася з ухвалою суду першої інстанції та подала апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
Відповідач відзив на апеляційну скаргу не подав.
Позивач розгляд справи просила проводити за її відсутності.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю.
Ухвалами Другого апеляційного адміністративного суду від 13.12.2023 р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 03.11.2023 року по справі № 440/11646/23 та призначено справу до розгляду в порядку письмового провадження.
Сторони про розгляд справи в порядку письмового провадження повідомлені належним чином.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши ухвалу суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відмовляючи в задоволенні заяви позивача про ухвалення додаткового рішення, суд першої інстанції зазначив, що частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд за наслідками оцінки фактичних обставин справи та норм права, якими врегульовані спірні правовідносини, вирішив спір та визначив спосіб захисту прав позивача шляхом зобов`язання Новосанжарського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Полтавському районі Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції розглянути заяву ОСОБА_1 від 02.02.2023 про надання витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян із прийняттям рішення, передбаченого пунктом 17 Порядку ведення Державного реєстру актів цивільного стану громадян, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 22 серпня 2007 р. № 1064, з урахуванням висновків суду. Отже, рішенням суду від 24.10.2023 вирішено питання про право та визначено спосіб виконання судового рішення. Стосовно доводів заявниці про те, що спосіб виконання рішення суду визначено без врахування параграфу 27 Регламенту Європейського Парламенту і Ради (ЄС) 2016/679 від 27.04.2016 про захист фізичних осіб у зв`язку з опрацюванням персональних даних і про вільний рух таких даних, та про скасування Директиви 95/46/ЄС (Загальний регламент про захист даних), ст. 277 ЦК України, правові норми яких позивач просила застосувати під час ухвалення рішення суду, суд першої інстанції зазначив, що у рішенні від 24.10.2023 надано оцінку основним доводам позивача, на яких ґрунтувалися позовні вимоги, та застосовано законодавство, релевантне до спірних правовідносин.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач посилається на те, що всупереч п. 4 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20.05.2013 № 7 "Про судове рішення в адміністративній справі" у цій оскаржуваній ухвалі висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки не є вичерпними, що призвело до невиконання завдання адміністративного судочинства. Вказує, що суть рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 23.10.2023 зводиться до того, що в порядку виконання рішення від 23.10.2023 Новосанжарський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Полтавському районі Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції надасть позивачу належним чином підписану відмову надати повний витяг щодо актового запису про смерть її батька ОСОБА_2 навіть без врахування того, що вона за цей витяг уже сплатила кошти. Для усунення недоліків рішення у справі з метою виконання завдання адміністративного судочинства, 24.10.2023 позивач подала заяву про ухвалення додаткового рішення. У цій заяві вона звернула увагу, що: "На підставі ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. На підставі ст. 15 Розділу III Юстиція, свобода та безпека Угоди про асоціацію між Україною, з однієї сторони, та Європейським Союзом, Європейським співтовариством з атомної енергії і їхніми державами-членами, з іншої сторони, яку ратифіковано із заявою Законом № 1678-VII від 16.09.2014 сторони домовились співробітничати з метою забезпечення належного рівня захисту персональних даних відповідно до найвищих європейських та міжнародних стандартів, зокрема відповідних документів Ради Європи. Співробітництво у сфері захисту персональних даних може включати, inter alia, обмін інформацією та експертами.
Зазначає, що на підставі параграфу 27 Регламенту Європейського Парламенту і Ради (ЄС) 2016/679 від 27.04.2016 про захист фізичних осіб у зв`язку з опрацюванням персональних даних і про вільний рух таких даних, та про скасування Директиви 95/46/ЄС (Загальний регламент про захист даних), який є додатком до Розділу III Юстиція, свобода та безпека Угоди про асоціацію між Україною, з однієї сторони, та Європейським Союзом, Європейським співтовариством з атомної енергії і їхніми державами-членами, з іншої сторони, яку ратифіковано із заявою Законом № 1678-VII від 16.09.2014 і на підставі ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, цей Регламент не застосовують до персональних даних померлих осіб.
Отже, позивач вважає, що має законне право отримати повний витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть її батька ОСОБА_2 .
Також посилається на те, що на підставі ч. 5 ст. 7 КАС України до цих правовідносин не потрібно застосовувати Закон України "Про поховання та похоронну справу", тому що міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України - параграфом 27 Регламенту Європейського Парламенту і Ради (ЄС) 2016/679 від 27.04.2016 про захист фізичних осіб у зв`язку з опрацюванням персональних даних і про вільний рух таких даних, та про скасування Директиви 95/46/ЄС (Загальний регламент про захист даних), встановлені інші правила, ніж ті, що встановлені Законом України "Про поховання та похоронну справу". Отже, потрібно застосовувати правила міжнародного договору України - параграф 27 Регламенту Європейського Парламенту і Ради (ЄС) 2016/679 від 27.04.2016 про захист фізичних осіб у зв`язку з опрацюванням персональних даних і про вільний рух таких даних, та про скасування Директиви 95/46/ЄС (Загальний регламент про захист даних) цей Регламент не застосовують до персональних даних померлих осіб.
Серед правових норм, які позивач просила суд застосувати під час ухвалення рішення суду, нею в т. ч. зазначені параграф 27 Регламенту Європейського Парламенту і Ради (ЄС) 2016/679 від 27.04.2016 про захист фізичних осіб у зв`язку з опрацюванням персональних даних і про вільний рух таких даних, та про скасування Директиви 95/46/ЄС (Загальний регламент про захист даних) та ст. 277 ЦК України. 
У зв`язку з цим апелянт вважає, що рішенням суду від 23.10.2023 не визначено способу виконання цього рішення з врахуванням параграфу 27 Регламенту Європейського Парламенту і Ради (ЄС) 2016/679 від 27.04.2016 про захист фізичних осіб у зв`язку з опрацюванням персональних даних і про вільний рух таких даних, та про скасування Директиви 95/46/ЄС (Загальний регламент про захист даних) та ст. 277ЦК України".
Надаючи оцінку доводам апелянта, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.
Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Положеннями п. 1 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20.05.2013 № 7 "Про судове рішення в адміністративній справі" визначено, що найважливішим результатом здійснення правосуддя адміністративними судами є ухвалення судового рішення. Судове рішення - це акт правосуддя, ухвалений згідно з нормами матеріального та процесуального права і згідно з конституційними засадами та принципами адміністративного судочинства є обов`язковим до виконання на всій території України.
В п. 9 вказаної вище постанови Пленуму ВАСУ, зокрема зазначено, що у мотивувальній частині рішення необхідно наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, з яких виходив суд при вирішенні спору.
Мотивувальна частина кожного рішення повинна мати також посилання на закон та інші нормативні акти матеріального права і у відповідних випадках - на норми Конституції України, на підставі яких визначено права й обов`язки сторін у спірних правовідносинах, на відповідні статті КАС України та інші норми процесуального права, керуючись якими суд встановив обставини справи, права й обов`язки сторін.
У мотивувальній частині рішення можуть також використовуватися посилання на рішення Конституційного Суду України, відповідні рішення Верховного Суду України, а також посилання на рішення Європейського суду з прав людини згідно із  Законом України від 23 лютого 2006 № 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини".
В п. 10 постанови Пленуму ВАСУ вказано, що резолютивна частина рішення є завершальною і відображає результат вирішення справи адміністративної юрисдикції, а тому повинна містити чіткі та вичерпні висновки щодо всіх вимог, які були предметом позову, апеляційної чи касаційної скарги.
Резолютивна частина судового рішення, за загальним правилом, повинна містити: висновок суду про задоволення позову (клопотання, подання), апеляційної чи касаційної скарги повністю або частково чи відмову в його (її) задоволенні повністю або частково, чи залишення його (її) без задоволення; висновок суду по суті вимог; розподіл судових витрат; інших правових наслідків ухваленого рішення; строк і порядок набрання судовим рішенням законної сили та його оскарження; встановлений судом строк для подання суб`єктом владних повноважень - відповідачем до суду першої інстанції звіту про виконання постанови, якщо вона вимагає вчинення певних дій.
В п. 10.3 постанови Пленуму ВАСУ зазначено, що у разі визнання судом неправомірними дій чи бездіяльності відповідача суд може зобов`язати його вчинити чи утриматися від вчинення певних дій у спосіб, визначений чинним законодавством, яким може бути захищено/відновлено порушене право. Резолютивна частина рішення не повинна містити приписів, що прогнозують можливі порушення з боку відповідача та зобов`язання його до вчинення чи утримання від вчинення дій на майбутнє.
З матеріалів справи судом встановлено, що ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що Закон України «Про доступ до публічної інформації» не регулює спірні правовідносини, які виникли з приводу видачі повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану, у зв`язку з чим суд відхиляє доводи позивача щодо не застосування Решетилівським ДРАЦС «трискладового тесту» за наслідками розгляду її заяви про надання витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян та не зазначення у копії листа від 08.02.2023 № 3/20.25-09, якому з інтересів загрожує розголошення запитуваної інформації, в чому полягає істотність шкоди цим інтересам від її розголошення, чому шкода від оприлюднення такої інформації переважає право позивача, як доньки ОСОБА_2 , знати інформацію з повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану про смерть її батька. Суд зауважує, що критерії обмеження доступу до інформації, на які посилається позивач, і які мають враховуватися розпорядником інформації, врегульовані частиною 2 статті 6 Закону України «Про доступ до публічної інформації», який не є релевантним для спірних правовідносин.
Також суд першої інстанції зазначив, що всупереч вимогам пункту 17 Порядку № 1064 Решетилівський відділ ДРАЦС, як реєстратор, не прийняв рішення про видачу витягу з Реєстру або про відмову в його видачі із зазначенням причини в день надходження відповідної заяви, натомість лише на шостий день після надходження заяви ОСОБА_1 від 02.02.2023 склав лист від 08.02.2023 № 3/20.25-09, в якому роз`яснив пункт 14 Порядку № 1064, при цьому не зазначив про підстави для відмови, передбачені пунктом 18 Порядку № 1064, який містить вичерпний перелік підстав для відмови у видачі витягу з ДРАЦС.
Суд наголосив, що пункт 17 Порядку № 1064 вимагає прийняття реєстратором саме рішення про видачу витягу або про відмову у видачі витягу з Реєстру. У свою чергу пункт 19 Порядку № 1064 визначає, що рішення про відмову у видачі витягу з Реєстру може бути оскаржено в судовому порядку.
В свою чергу, судом першої інстанції встановлено, що Решетилівським відділом ДРАЦС не прийнято рішення як розпорядчий акт за наслідками розгляду заяви ОСОБА_1 .
Крім того суд першої інстанції зазначив, що заявницею сплачено кошти за надання адміністративної послуги у вигляді надання витягу з ДРАЦС у сумі 73 грн, що відповідає вимогам частини 2 статті 20 Закону № 2398-VI, пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 22 серпня 2007 р. № 1064, пункту 15 Порядку № 1064, однак докази надання відповідної адміністративної послуги відповідачем до суду не надано.
Виходячи з викладеного, суд приходить до висновку, що під час розгляду заяви ОСОБА_1 від 02.02.2023 про надання витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян Решетилівський відділ ДРАЦС діяв не у спосіб, визначений законодавством, натомість з порушенням вимог законодавства, що регламентує процедуру надання витягів з Державного реєстру актів цивільного стану.
Обираючи належний та ефективний спосіб захисту прав позивача, керуючись частиною 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд першої інстанції дійшов до висновку про необхідність визнати протиправними дії Решетилівського відділу ДРАЦС щодо неналежного розгляду заяви ОСОБА_1 від 02.02.2023 про надання витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян та зобов`язати Новосанжарський відділ ДРАЦС як правонаступника Решетилівського відділу ДРАЦС розглянути заяву ОСОБА_1 від 02.02.2023 про надання витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян із прийняттям рішення, передбаченого пунктом 17 Порядку ведення Державного реєстру актів цивільного стану громадян, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 22 серпня 2007 р. № 1064, з урахуванням висновків суду.
В свою чергу, суд першої інстанції також дійшов до висновку, що позовні вимоги про зобов`язання відповідача надати повний витяг щодо актового запису про смерть батька ОСОБА_2 , за який 02.02.2023 ОСОБА_1 заплатила кошти, є передчасними та задоволенню не підлягають, оскільки заява позивача у встановлений законодавством спосіб не розглянута, при цьому розгляд заяви (запиту) про надання витягу з Реєстру законодавством покладено на реєстратора, який перевіряє наявність підстав для отримання заявником витягу з Реєстру та даних відповідного актового запису цивільного стану у Реєстрі, відтак суд не може перебирати повноваження відповідного державного органу.
Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Белле проти Франції» («Bellet v. France») зазначив, що право на доступ до суду повинно бути «практичним та ефективним», а не «теоретичним чи ілюзорним» (заява № 23805/94, § 36). Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом (рішення Європейського суду з прав людини у справах «Мултіплекс проти Хорватії» («Multiplex v. Croatia»), заява № 58112/00, § 45; «Кутіч проти Хорватії» («Kutic v. Croatia»), заява № 48778/99, § 25).
Велика Палата Верховного Суду в постановах від 29 травня 2018 року у справі № 800/341/17 (9991/944/12) і від 12 листопада 2019 року у справі № 9901/21/19 зазначила, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до КАС України, у межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин, про захист яких вони просять, від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову (постанови Верховного Суду від 6 березня 2019 року у справі № 571/1306/16-ц, від 29 травня 2019 року у справі № 2-3632/11, від 15 липня 2019 року у справі № 235/499/17, від 17 липня 2019 року у справі № 523/3612/16-ц, від 24 липня 2019 року у справі № 760/23795/14-ц, від 25 вересня 2019 року у справі № 642/6518/16-ц, від 30 жовтня 2019 року у справі № 390/131/18, від 6 листопада 2019 року у справах № 464/4574/15-ц, № 756/17180/14-ц, від 13 листопада 2019 року у справі № 697/2368/15-ц, від 4 грудня 2019 року у справі № 635/8395/15-ц, від 1 квітня 2020 року у справі № 686/24003/18, від 1 липня 2020 року у справі № 287/575/16-ц, від 19 серпня 2020 року у справі № 287/587/16-ц). Таким чином, принцип стабільності є визначальним щодо можливості виходу за межі позовних вимог.
Наведене означає, що принцип диспозитивності покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, за вирішенням яких позивач звернувся до адміністративного суду. Суд вирішує лише ті вимоги по суті спору, про вирішення яких клопочуть сторони, і за загальним правилом, не повинен виходити за межі цих вимог. Тобто суд «зв`язаний» предметом і обсягом заявлених вимог (постанова Верховного Суду від 19 лютого 2019 року у справі № 824/399/17-а).
З матеріалів справи судом встановлено, що позивачем рішення суду першої інстанції не оскаржувалося в апеляційному порядку, у зв`язку з чим суд апеляційної інстанції, в силу приписів ст. 308 КАС України не може надавати оцінку обґрунтованості цього судового рішення.
В свою чергу, позивач подала до суду заяву про ухвалення додаткового рішення, оскільки вважала, що рішенням суду від 23.10.2023 не визначено способу виконання цього рішення з врахуванням параграфу 27 Регламенту Європейського Парламенту і Ради (ЄС) 2016/679 від 27.04.2016 про захист фізичних осіб у зв`язку з опрацюванням персональних даних і про вільний рух таких даних, та про скасування Директиви 95/46/ЄС (Загальний регламент про захист даних) та ст. 277ЦК України".
Відповідно до ч. 1 ст. 252 КАС України суд, що ухвалив судове рішення, може за заявою учасника справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1) щодо однієї із позовних вимог, з приводу якої досліджувалися докази, чи одного з клопотань не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не визначив способу виконання судового рішення; 3) судом не вирішено питання про судові витрати.
Колегія суддів зазначає, що відповідно до ст. 3 Закону України "Про захист персональних даних" законодавство про захист персональних даних складають Конституція України, цей Закон, інші закони та підзаконні нормативно-правові акти, міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Абзацом 10 ст. 2 Закону України "Про захист персональних даних" передбачено, що персональні дані - відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована;
Статтею 1 Загальних положень Глави І Регламенту Європейського Парламенту і Ради (ЄС) 2016/679 від 27.04.2016 про захист фізичних осіб у зв`язку з опрацюванням персональних даних і про вільний рух таких даних, та про скасування Директиви 95/46/ЄС (Загальний регламент про захист даних), на норми якого посилається позивачка, встановлено, що цей Регламент установлює норми щодо захисту фізичних осіб у зв`язку з опрацюванням персональних даних і норми про вільний рух персональних даних.
Цей Регламент захищає фундаментальні права і свободи фізичних осіб, зокрема їхнє право на захист персональних даних.
Вільний рух персональних даних у всьому Союзі не повинно бути обмежено чи заборонено із причин, пов`язаних із захистом фізичних осіб у зв`язку з опрацюванням персональних даних.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 цього Регламенту цей Регламент поширюється на опрацювання персональних даних повністю чи частково із застосуванням автоматизованих засобів та до опрацювання персональних даних із застосуванням неавтоматизованих засобів, які формують частину картотеки або призначені для внесення до картотеки.
Наведене свідчить про те, що до конфіденційної інформації про фізичну особу належать, зокрема, дані про її національність, освіту, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров`я, а також адреса, дата і місце народження, будь-які відомості та/або дані про відносини немайнового та майнового характеру, обставини, події, стосунки тощо, пов`язані з особою та членами її сім`ї, за винятком передбаченої законами інформації, що стосується здійснення особою, яка займає посаду, пов`язану з виконанням функцій держави або органів місцевого самоврядування, посадових або службових повноважень.
Збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, може здійснюватися лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та захисту прав людини.
Відповідно до параграфу 27 преамбули Регламенту  Європейського  Парламенту і Ради 2016/679 від 27.04.2016 Регламент не застосовують до персональних даних померлих осіб. Держави-члени можуть вводити норми щодо опрацювання персональних даних померлих осіб.
Статтею 7 Закону України “Про поховання та похоронну справу” встановлено, що держава гарантує конфіденційність інформації про померлого.
Таким чином, національним законодавством чітко визначено коло осіб, за запитами яких реєстратором видаються повні витяги з Єдиного реєстру довіреностей.
З резолютивної частини тексту рішення суду першої інстанції вбачається, що судом вирішено питання про право, а саме: визнано протиправними дії Решетилівського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Полтавському районі Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції щодо неналежного розгляду заяви ОСОБА_1 від 02.02.2023 про надання витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян.
Також судом в резолютивній частині встановлено спосіб виконання судового рішення, а саме: зобов`язано Новосанжарський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Полтавському районі Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції розглянути заяву ОСОБА_1 від 02.02.2023 про надання витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян із прийняттям рішення, передбаченого пунктом 17 Порядку ведення Державного реєстру актів цивільного стану громадян, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 22 серпня 2007 р. № 1064, з урахуванням висновків суду.
Крім того, в резолютивній частині судом зазначено про прийняття рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в іншій частині. В обґрунтування такого висновку, в мотивувальній частині тексту судового рішення суд посилався на те, що вимоги зобов`язання відповідача надати повний витяг щодо актового запису про смерть батька ОСОБА_2 , за який 02.02.2023 ОСОБА_1 заплатила кошти, є передчасними та задоволенню не підлягають, оскільки заява позивача у встановлений законодавством спосіб не розглянута, при цьому розгляд заяви (запиту) про надання витягу з Реєстру законодавством покладено на реєстратора, який перевіряє наявність підстав для отримання заявником витягу з Реєстру та даних відповідного актового запису цивільного стану у Реєстрі, відтак суд не може перебирати повноваження відповідного державного органу.
Колегія суддів зазначає, що наведені апелянтом доводи фактично стосуються незгоди з судовим рішенням в частині відмови в задоволенні позовних вимог, що є підставою для оскарження такого судового рішення в апеляційному порядку, але як вказувалося вище, позивачем рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 23.10.2023 року по справі № 440/11646/23 в апеляційному порядку не оскаржувалося.
На підставі наведених вище обставин, колегія суддів дійшла до висновку про відсутність підстав для ухвалення додаткового судового рішення, згідно з п. 2 ч. 1 ст. 252 КАС України.
Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді питання про ухвалення додаткового судового рішення неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
Колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (№ 65518/01; пункт 89), Проніна проти України (№ 63566/00; пункт 23) та Серявін та інші проти України (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Згідно ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції постановив оскаржувану ухвалу відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.
Підстави для розподілу судових витрат на підставі ст. 139 КАС України відсутні.
Керуючись ст. ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 326, 327 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 03.11.2023 року по справі № 440/11646/23 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий суддя 	(підпис)	Н.С. Бартош 	
Судді	(підпис)  (підпис) 	З.Г. Подобайло    О.В. Присяжнюк