ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
Іменем України
24 січня 2024 року
м. Харків
справа № 638/1973/23
провадження № 22-ц/818/796/24
Харківський апеляційний суд у складі:
Головуючого: Маміної О.В.
суддів: Пилипчук Н.П., Тичкової О.Ю.,
учасники справи:
позивач: Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі»
відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 
розглянувши в порядку ст. 369 ЦПК України в м. Харкові без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за послуги з теплопостачання,-
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 05 жовтня 2023 року, постановлені суддею Штих Т.В.,
в с т а н о в и в:
У березні 2023 року Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі» звернулося до суду із позовом, в якому просило стягнути з відповідачів заборгованість за послуги з теплопостачання у розмірі 102551,63 грн.

Рішенням Дзержинського районного суду м.Харкова від 05 жовтня 2023 року позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь Комунального підприємства "Харківські теплові мережі» заборгованість за послуги з теплопостачання за період з 02.04.2017 по 31.01.2022 у сумі 58 750,90 грн. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь Комунального підприємства "Харківські теплові мережі», три відсотки річних від простроченої суми заборгованості в розмірі 1330,61 грн. та інфляційні втрати за весь час прострочення у розмірі 8633,03 грн. Стягнуто в рівних частинах з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 1753,99 грн. по 584, 67 грн з кожного. У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено. 

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове рішення, яким стягнути заборгованість виключно з неї, з урахуванням здійснених нею платежів, здійснити перерахунок 3% річних та інфляційних втрат. Вирішити питання щодо судових витрат.
Апеляційні скарги вмотивовані тим, що суд не врахував сплачені нею кошти на погашення отриманих послуг теплопостачання, в зв`язку з чим невірно вирахував 3% річних та інфляційні втрати. Також просить суд стягнути заборгованість за надані послуги саме з неї як власника квартири, оскільки її донька та син не мешкають в квартирі, а лише зареєстровані. Донька та син, які є відповідачами по справі виїхала з України та мешкають за її межами. 
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем своєчасно та належним чином надавались послуги щодо теплопостачанння, відповідачі належним чином не виконували взятих на себе зобов`язань, сплачували комунальні послуги не в повному обсязі та не у визначені строки, тому виникла заборгованість яка підлягає стягненню за період з 02.04.2017 року по 31.01.2022 (з урахуванням заяви про застосування строку позовної давності)у сумі 58750, 90 грн. а також 3% річних 1330,61 грн та інфляційні втрати 8633,08 грн. Вирішено питання щодо судових витрат.
Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.
Судом встановлено, що відповідачі зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 та є споживачами послуг з теплопостачання, які надає КП «Харківські теплові мережі».
З відомості про нарахування та оплату послуг з теплопостачання за адресою АДРЕСА_1 особовий рахунок №4052 вбачається, що відповідачі вносили оплату не в повному обсязі та не кожного місяця, внаслідок чого утворилась заборгованість.
Постачання теплової енергії у житловий фонд на потреби опалення здійснюється на підставі розпоряджень місцевих органів влади про початок та закінчення опалювального сезону, а на потреби гарячого водопостачання - протягом року.
Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі» надає послуги з централізованого опалення та підігріву холодної води для потреб гарячого водопостачання, згідно із Законом Україні «Про житлово-комунальні послуги» та Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 № 630, що регулюють відносини між суб`єктом господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово- комунальних послуг (виконавець), і фізичної та юридичного особою (споживач), яка отримує або має намір отримувати послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води.
Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги».
Згідно з п.п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг. 
Пунктом 6 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.
Відповідно до ст. 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами.
Згідно п.5 ч.1 ст. 7  Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.
Відповідно до ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач щомісяця (або з іншою періодичністю, визначеною договором) вносить однією сумою плату виконавцю комунальної послуги (крім послуг з постачання та розподілу природного газу та електричної енергії), у тому числі якщо вона складається з окремих складових, передбачених відповідним договором, укладеним відповідно до цього Закону. При цьому виконавці комунальних послуг забезпечують деталізацію інформації щодо складових плати у рахунках споживачів.
Законом України «Про теплопостачання» визначено, що теплова енергія - товарна продукція, що виробляється на об`єктах сфери теплопостачання для опалення, підігріву питної води, інших господарських і технологічних потреб споживачів, призначена для купівлі-продажу.
Постачання теплової енергії (теплопостачання) - господарська діяльність, пов`язана з наданням теплової енергії (теплоносія) споживачам за допомогою технічних засобів транспортування та розподілом теплової енергії на підставі договору.
Споживач теплової енергії - фізична або юридична особа, яка використовує теплову енергію на підставі договору.
Правилами користування тепловою енергією, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 03 жовтня 2007 року № 1198, визначено споживача теплової енергії, як фізичну особу, яка є власником будівлі або суб`єктом підприємницької діяльності, чи юридичну особу, яка використовує теплову енергію відповідно до договору.
ОСОБА_1 у відзиві на позовну заяву та в апеляційній скарзі наголошувала, що вона є власником квартири АДРЕСА_2 та єдиним споживачем послуг, тому просила стягнути саме з неї заборгованість за комунальні послуги, як власника майна.
На підтвердження своїх доводів ОСОБА_1 надала копію довідку від 25.01.2002 року видану КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» на її ім`я, в якій зазначено, що квартира АДРЕСА_2 на праві приватної власності належить ОСОБА_4 . (а.с.65) Зазначено, що довідка видана для пред`явлення у міську виборчу комісію.
Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з вимогами ч.1, 2ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Згідно вимог статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Із наданої копії Довідки №1600288 від 25.01.2002 року не вбачається, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_2 станом на період виникнення заборгованості з 2017 року по теперішній час.
Документів які б свідчили про право власності ОСОБА_1 матеріали справи не містять.
Проте наявні у справі докази свідчать про те, що всі відповідачі зареєстровані у вказаній квартирі. Факт тимчасового непроживання особи у квартирі не звільняє її від обовязку сплачувати житлово-комунальні послуги.
Відповідно до положень ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Статтями 610, 612 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом.
Крім того частиною 1 статті 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено обов`язок споживача, за відсутності іншого погодженого строку, сплачувати отримані житлово-комунальні послуги щомісяця.
За таких обставин зобов`язання відповідачів оплатити послуги з теплопостачання виникає на підставі закону з узгоджених дій постачальника і споживача послуг.
Відповідно до Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, споживачі можуть відмовитися від отримання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води. Відключення споживачів від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води здійснюється у порядку, що затверджується центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства.
Доводи апеляційної скарги про не проживання ОСОБА_2 у квартирі понад 10 років та ОСОБА_5 за іншою адресою у м.Харкові не звільняють останніх від виконання обов`язків по утриманню майна. Із заявами про не проживання та не користування комунальними послугами за адресою АДРЕСА_1 ОСОБА_2 та ОСОБА_5 до відповідних органів не звертались. 
Судом першої інстанції обґрунтовано та правомірно стягнуто заборгованість за послуги з теплопостачання солідарно із відповідачів. Підстав для зміни рішення в цій частині відсутні. 
Щодо доводів апеляційної скарги про неврахування судом першої інстанції частини платежів внесених ОСОБА_1 в оплату послуг теплопостачання, судова колегія зазначає наступне.
З відомості про нарахування та оплату послуг (а.с.4-5) вбачається, що в колонці 14 відображено внесення коштів на сплату наданих послуг, квитанції надані ОСОБА_1 відображені в цій колонці та враховані при обрахунку заборгованості.
Таким чином, вирішуючи спір, суд першої інстанції з дотриманням вимог цивільного-процесуального закону, правильно встановив правовідносини, що склалися між сторонами, повно, всебічно та об`єктивно з`ясував обставини справи та дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення з відповідачів заборгованості за надані послуги з урахуванням 3% річних та інфляційних втрат.
Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.
Рішення суду ухвалено з додержанням вимог матеріального та процесуального права.
Підстав для його зміни чи скасування не вбачається.
Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до пп. «б», «в» п. 4 ч. 1ст.382ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен здійснити новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення та вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційна скарга залишаються без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 375, 381, 382, 383, 384,389,390 ЦПК України суд, -
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 05 жовтня 2023 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України
Головуючий:                                                                  О.В. Маміна

Судді:                                                                         Н.П. Пилипчук

О.Ю. Тичкова