ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
 
10 січня 2024 року 
м. Київ 
 
справа № 201/15806/15-ц 
провадження № 61-5569св23 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьоїсудової палати Касаційного цивільного суду: 
судді-доповідача - Петрова Є. В.,
суддів: Грушицького А. І., Карпенко С. О., Литвиненко І. В., Пророка В. В., 
 
учасники справи: 
позивач - Державне підприємство «Науково-виробнича дослідна агрофірма «Наукова» Національної академії аграрних наук України», 
відповідачі: ОСОБА_1 , Департамент житлового господарства Дніпровської міської ради, 
треті особи:Дніпровська міська рада, Департамент адміністративних послуг і дозвільних процедур Дніпровської міської ради, 
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на рішенняЖовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 16 липня 2021 року у складі судді Антонюка О. А. та постанову Дніпровського апеляційного суду                        від 22 березня 2023 року у складі колегії суддів: Городничої В. С., Лаченкової О. В., Петешенкової М. Ю., у справі за позовом Державного підприємства «Науково-виробнича дослідна агрофірма «Наукова» Національної академії аграрних наук України» до ОСОБА_1 , Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради, треті особи: Дніпровська міська рада, Департамент адміністративних послуг і дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, скасування свідоцтва про право власності, витребування майна, 
 
ВСТАНОВИВ: 
 
Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог 
 
У жовтні 2015 року Державне підприємство «Науково-виробнича дослідна агрофірма «Наукова» Національної академії аграрних наук України» (далі - ДП «НВД АФ «Наукова» НААН України») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради, треті особи: Дніпровська міська рада, Департамент адміністративних послуг і дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, скасування свідоцтва про право власності, витребування майна. 
 
Свої вимоги позивач мотивував тим, що він є правонаступником Науково-виробничої дослідної агрофірми «Наукова» (далі - НВД АФ «Наукова»). 
 
На підставі договору купівлі-продажу від 02 квітня 1997 року НВД АФ «Наукова» набула у власність квартиру АДРЕСА_1 . 
 
Право державної власності на вказану квартиру зареєстровано в бюро технічної інвентаризації 02 липня 1998 року за реєстровим № 469-1. 
 
Постановою Господарського суду Дніпропетровської області від 29 серпня 2011 року у справі № Б29/59/04 ДП «НВД АФ «Наукова» НААН України» визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру, яка наразі ще не завершена. 
 
Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 04 жовтня 2012 року у справі № Б29/59/04 ліквідатором підприємства призначено арбітражного керуючого Реву М. О. 
 
В ході ліквідаційної процедури стало відомо, що з 13 травня 2011 року у вищезгаданій квартирі зареєстрована та проживає ОСОБА_1 . Підставою для такої реєстрації слугувало рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 28 березня 2011 року у справі № 2-6679/2011, яким за названим відповідачем визнано право користування спірним житлом. 
 
Крім того, рішенням Виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради                        від 21 травня 2014 року № 257 «Про житловий фонд, придбаний Науково-виробничою дослідною агрофірмою «Наукова» спірну квартиру прийнято до комунальної власності територіальної громади міста Дніпропетровська. 
 
У подальшому, на підставі свідоцтва про право власності серії НОМЕР_1 , виданого згідно з розпорядженням Управління житлового господарства Дніпропетровської міської ради від 28 січня 2015 року № 3Ж-15, ОСОБА_1 13 лютого 2015 року зареєструвала за собою право власності на спірну квартиру в порядку приватизації майна. 
 
Разом із тим, відповідно до частини четвертої статті 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках). 
 
Однак вищезгадане рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська        від 28 березня 2011 року у справі № 2-6679/2011, на підставі якого ОСОБА_1 вселилася у спірну квартиру і проживала в ній, було скасоване рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 липня 2015 року. 
 
Крім того, Дніпропетровський апеляційний господарський суд своєю постановою       від 08 липня 2015 року у справі № 904/6303/14 скасував рішення Виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 21 травня 2014 року № 257 «Про житловий фонд, придбаний НВД АФ «Наукова», яким спірну квартиру було передано до комунальної власності територіальної громади міста Дніпропетровська. 
 
Вважає, що за наведених обставин в Управління житлового господарства Дніпровської міської ради були відсутні правомочності щодо розпоряджання спірною квартирою, законним власником якої є позивач, зокрема, шляхом передання її у власність на користь третіх осіб. 
 
Враховуючи викладене, ДП «НВД АФ «Наукова» НААН України» просило суд: 
 
- визнати незаконним та скасувати розпорядження Управління житлового господарства Дніпропетровської міської ради від 28 січня 2015 року № 3Ж-15 про передачу квартири АДРЕСА_1 у приватну власність ОСОБА_1 ; 
 
- визнати недійсним свідоцтво про право власності на спірну квартиру від 28 січня  2015 року серії НОМЕР_1 , видане Управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської ради на ім`я ОСОБА_1 ; 
 
- визнати незаконним і скасувати рішення державного реєстратора Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області Іванченко Л. І. та запис, індексний номер 19448654, від 18 лютого 2015 року про державну реєстрацію за ОСОБА_1 права власності на вищезгадану квартиру; 
 
- визнати ОСОБА_1 такою, що втратила право власності на квартиру АДРЕСА_1 , що є підставою для її виселення із квартири та зняття з реєстрації без надання іншого жилого приміщення; 
 
- витребувати у ОСОБА_1 спірну квартиру шляхом передачі ДП «НВД АФ «Наукова» НААН України». 
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій 
 
Рішенням Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 16 липня 2021 року позов задоволено. 
 
Визнано незаконним та скасовано розпорядження Управління житлового господарства Дніпропетровської міської ради від 28 січня 2015 року № 3Ж-15 про передачу квартири АДРЕСА_1 у приватну власність ОСОБА_1 . 
 
Визнано недійсним свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 від 28 січня 2015 року серії НОМЕР_1 , видане Управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської ради на ім`я ОСОБА_1 . 
 
Визнано незаконним і скасовано рішення державного реєстратора Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області Іванченко Л. І. та запис, індексний номер 19448654, від 18 лютого 2015 року про державну реєстрацію за ОСОБА_1 права власності на вищезгадану квартиру. 
 
Визнано ОСОБА_1 такою, що втратила право власності на квартиру АДРЕСА_1 , що є підставою для виселення ОСОБА_1 із квартири та зняття її з реєстрації без надання іншого жилого приміщення. 
 
Витребувано у ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 шляхом її передання ДП «НВД АФ «Наукова» НААН України». 
 
Вирішено питання про розподіл судових витрат. 
 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що  ОСОБА_1 вселилася у спірну квартиру і проживала в ній на підставі рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 28 березня 2011 року у справі № 2-6679/2011, яке у подальшому скасоване рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 липня         2015 року. 
 
Крім того, Дніпропетровський апеляційний господарський суд постановою                        від 08 липня 2015 року у справі № 904/6303/14 скасував рішення Виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 21 травня 2014 року № 257 «Про житловий фонд, придбаний НВД АФ «Наукова», яким квартиру АДРЕСА_1 було передано до комунальної власності територіальної громади міста. 
 
За наведених обставин в Управління житлового господарства Дніпровської міської ради були відсутні правомочності щодо розпоряджання спірною квартирою, законним власником якої є позивач, зокрема, шляхом передання її у власність на користь ОСОБА_1 . 
 
Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно. 
 
Функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Гарантування державою об`єктивності, достовірності, повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження й обов`язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав є загальними засадами цієї реєстрації. 
 
Таким чином, заявлені ДП «НВД АФ «Наукова» НААН України» вимоги підлягають задоволенню, оскільки позивачем обрано належний та ефективний спосіб захисту порушеного права. 
 
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 22 березня 2023 року апеляційну скаргу   ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 16 липня 2021 року - без змін. 
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що висновки суду першої інстанції по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права. 
 
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги 
 
14 квітня 2023 року ОСОБА_1 , через представника ОСОБА_2 , подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 16 липня 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 22 березня 2023 року і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ДП «НВД АФ «Наукова» НААН України» відмовити у повному обсязі. 
 
На обґрунтування підстав касаційного оскарження судових рішень, передбачених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), заявник зазначила, що суди попередніх інстанцій застосували: 
- статті 330, 387, 388 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) без урахування висновків щодо застосування цих норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц, від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16-ц, від 20 березня 2019 року у справі № 521/8368/15-ц, від 26 вересня 2019 року у справі № 2-4352/11, від 10 жовтня           2019 року у справі № 592/7963/16-ц, від 16 жовтня 2019 року у справі № 367/5525/16, від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17, від 13 листопада 2019 року у справі № 645/4220/16, від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16, від 18 березня 2020 року у справі № 199/7375/16, від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19, від 14 вересня 2022 року у справі № 463/1955/18, від 30 листопада 2022 року у справі № 522/4900/19, від 14 грудня 2022 року у справі № 461/12525/15, від 22 лютого          2023 року у справі № 202/8669/19, від 15 березня 2023 року у справі № 725/1824/20; 
- статті 16, 316-319, 387, 388 ЦК України без урахування висновків щодо застосування цих норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 388/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14,                     від 27 травня 2020 року у справі № 442/2771/17, від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16, від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19, від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19, від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18, від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16, від 18 травня 2022 року у справі № 295/6056/17,     від 22 липня 2022 року у справі № 686/24506/20, від 31 серпня 2022 року у справі № 758/9406/19, від 22 вересня 2022 року у справі № 125/2157/19; 
- пункт 3 частини першої статті 346 ЦК України без урахування висновків щодо застосування статті 109 Житлового кодексу України у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду України від 18 березня 2015 року у справі № 6-39цс15, від 02 вересня 2015 року у справі № 6-1049цс15, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-1892цс15, від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16 та у постановах Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 265/4748/16, від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16, від 10 жовтня 2019 року у справі № 295/4514/16,    від 06 лютого 2020 року у справі № 713/1547/17, від 22 липня 2020 року у справі № 219/4394/16, від 06 квітня 2022 року у справі № 332/2378/19 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України). Крім того, суди попередніх інстанцій належним чином не дослідили зібрані у справі докази, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи (пункт 4 частини другої статті 389, пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України). 
 
Касаційна скарга  ОСОБА_1  мотивована тим, що постановою Господарського суду Дніпропетровської області від 29 серпня 2011 року у справі № Б29/59/04 ДП «НВД АФ «Наукова» НААН України» визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру, яка наразі ще не завершена. 
 
Розгляд всіх майнових спорів, стороною в яких є боржник у справі про банкрутство, повинен відбуватися саме і виключно господарським судом, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи. 
 
Таким чином, суди першої та апеляційної інстанцій, вирішуючи спір по суті та ухвалюючи оскаржувані судові рішення, допустили порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтею 19 ЦПК України, що згідно з частиною другою статті 414 цього Кодексу є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів касаційної скарги. 
 
Крім того, у цій справі суди взагалі не встановлювали обставин, які могли би свідчити про її недобросовісність під час набуття у власність спірної квартири за процедурою оплатної приватизації, тоді як конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає такий статус всупереч приписам статті 388 ЦК України, а, відтак, втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. 
 
За відсутності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень. 
 
Вказує, що вона є добросовісним набувачем спірної квартири, оскільки не знала і не могла знати, що це майно вибуло з володіння позивача у незаконний спосіб. 
 
Під час приватизації квартири вона правомірно очікувала на наявність у Дніпропетровської міської ради законного права розпоряджатися цим житлом. 
 
Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Таким чином, втручання у її право на повагу до житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співмірним із переслідуваною законною метою. 
 
Преюдиційною постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 08 липня 2015 року у справі № 904/6303/14, якою відмовлено у задоволенні позову ДП «НВД АФ «Наукова» НААН України» до Дніпропетровської міської ради, Виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради, третя особа - ОСОБА_1 , про визнання права власності на спірну квартиру, встановлено факт відсутності порушень прав названого підприємства прийняттям квартири до комунальної власності територіальної громади міста. 
 
Свідоцтво про право власності є лише документом, яким оформлюється відповідне право, але не є правочином, на підставі якого це право виникає, змінюється чи припиняється, тобто, оскаржуване свідоцтво про право власності не породжує виникнення у відповідача відповідного права, а тільки фіксує факт його наявності. Таким чином, підставою для скасування свідоцтва про право власності на приватизоване майно має бути визнано недійсним та скасовано рішення органу приватизації на підставі якого було видано вказане свідоцтво. 
 
Крім того, суди попередніх інстанцій залишили поза увагою те, що для витребування майна з чужого володіння оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Таке витребування лише обмежене добросовісністю набувача і зберігається за власником за умови, якщо майно вибуло з володіння власника поза його волею, що й повинно бути доведено в суді. 
 
Аргументи інших учасників справи 
 
08 вересня 2023 року ДП «НВД АФ «Наукова» НААН України» подало відзив на касаційну скаргу, який ухвалою Верховного Суду від 14 вересня 2023 року повернуто заявнику без розгляду. 
 
Рух справи в суді касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду від 26 квітня 2023 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська. 
 
12 травня 2023 року справа № 201/15806/15-ц надійшла до Верховного Суду. 
 
Ухвалою Верховного Суду від 01 листопада 2023 року справу призначено до судового розгляду. 
 
Фактичні обставини, встановлені судами 
 
Встановлено, що НВД АФ «Наукова» зареєстрована у державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців 26 листопада 2001 року. Її правонаступником є ДП «НВД АФ «Наукова» НААН України» (том 1 а. с. 9-26). 
 
На підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 02 квітня               1997 року, укладеного між ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та НВД АФ «Наукова», названа агрофірма набувала (придбала) у власність квартиру АДРЕСА_1 . Право державної власності на вказану квартиру зареєстровано в бюро технічної інвентаризації 02 липня 1998 року за реєстровим № 469-1 (том 1 а. с. 27, 28). 
 
Постановою Господарського суду Дніпропетровської області від 29 серпня 2011 року у справі № Б29/59/04 ДП «НВД АФ «Наукова» НААН України» визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру, яка наразі ще не завершена (том 1 а. с. 29-31, 63-65). 
 
Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 04 жовтня 2012 року у справі № Б29/59/04 ліквідатором підприємства призначено арбітражного керуючого Реву М. О. (том 1 а. с. 32-33). 
 
В ході ліквідаційної процедури позивачу стало відомо, що з 13 травня 2011 року у квартирі АДРЕСА_1 зареєстрована та проживає ОСОБА_1 . Підставою для такої реєстрації слугувало рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 28 березня 2011 року у справі                           № 2-6679/2011, яким за названим відповідачем визнано право користування спірним житлом (том 1 а. с. 34-37). 
 
Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 липня 2015 року скасовано вищевказане рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 28 березня 2011 року у справі № 2-6679/2011 та ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання особи такою, що має право на проживання та користування житловим приміщенням (том 1 а. с. 38-40). 
 
28 березня 2014 року арбітражний керуючий Рева М. О. надіслав на адресу Міського голови міста Дніпропетровська ОСОБА_7 лист за вих. № 203, яким повідомляв про те, що: повноваження генерального директора ДП «НВД АФ «Наукова» НААН України» ОСОБА_6. припинилися з 29 серпня 2011 року; квартира  АДРЕСА_1 до комунальної власності Дніпропетровської міської ради не передається (том 1 а. с. 42-43). 
 
Рішенням Виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 21 травня            2014 року № 257 «Про житловий фонд, придбаний НВД АФ «Наукова» вищезгадану квартиру прийнято до комунальної власності територіальної громади міста Дніпропетровська (том 1 а. с. 44-45). 
 
Згідно із свідоцтвом про право власності серії НОМЕР_1 , виданим на підставі розпорядження Управління житлового господарства Дніпропетровської міської ради від 28 січня 2015 року № 3Ж-15, ОСОБА_1 належить на праві власності квартира АДРЕСА_1 (том 1 а. с. 221-227). 
 
Відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно підтверджується, що 18 лютого 2015 року державний реєстратор Реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції Іванченко Л. І. прийняла рішення про реєстрацію прав та їх обтяжень № 19448654 та зареєструвала за  ОСОБА_1 право власності на вказану квартиру (том 1 а. с. 41). 
 
Постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 08 липня   2015 року у справі № 904/6303/14, залишеною без змін постановою Вищого господарського суду України від 18 листопада 2015 року, визнано незаконним вищезгадане рішення Виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради                    від 21 травня 2014 року № 257 «Про житловий фонд, придбаний Науково-виробничою дослідною агрофірмою «Наукова» (том 1 а. с. 149-155). 
 
Вказаною постановою апеляційного суду встановлено, що 27 березня 2014 року Генеральний директор НВД АФ «Наукова» ОСОБА_6 надіслав на адресу Міського голови міста Дніпропетровська лист № 3/141 з проханням надати вказівку відповідним службам щодо підготовки рішення виконкому міської ради про передачу квартири АДРЕСА_1 , яка знаходиться на балансі названої агрофірми, до комунальної власності територіальної громади міста. 21 травня 2014 року на підставі вказаного листа Виконавчий комітет Дніпропетровської міської ради прийняв рішення № 257 «Про житловий фонд, придбаний «Науково-виробничою дослідною агрофірма «Наукова», яким прийняв спірну квартиру до комунальної власності територіальної громади міста. Згідно із свідоцтвом про право власності від 28 січня 2015 року власником спірної квартири є ОСОБА_1 . Також колегія суддів зазначила, що квартира АДРЕСА_1 не може включатися до ліквідаційної маси та підлягає передачі до комунальної власності територіальної громади. 
 
Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 квітня 2016 року у справі № 201/2952/15-ц визнано недійсним ордер на квартиру АДРЕСА_1 , виданий на ім`я ОСОБА_1 (том 1 а. с. 156-161). 
 
Вказаним рішенням встановлено, що саме на підставі рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 28 березня 2011 року у справі № 2-6679/2011, яке у подальшому скасоване в апеляційному порядку, а не оспорюваного ордеру, ОСОБА_1 13 травня 2011 року зареєструвала своє місце проживання у квартирі АДРЕСА_1 . 28 січня 2015 року Управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської ради видано на ім`я ОСОБА_1 свідоцтво про право власності на спірну квартиру. Право власності відповідача на згадану квартиру зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 13 лютого 2015 року. Для проведення приватизації спірної квартири на користь ОСОБА_1 до Управління житлового господарства Дніпропетровської міської ради було надано копію ордера без номера, в якому зазначено, що: ОСОБА_1 працює комірником НВД АФ «Наукова» та має право на зайняття квартири; ордер видано агрофірмою «Наукова», населений пункт - село Таромське, на підставі рішення «адміністративного профспілкового комітету АФ «Наукова» від 21 липня 2011 року; керівником підприємства вказано ОСОБА_6 . Факт відсутності оригіналу вищевказаного ордера в Дніпропетровській міській раді, в Управлінні житлового господарства Дніпропетровської міської ради, в ДП «НВД АФ «Наукова» НААН України» підтверджується листом Департаменту корпоративних прав та правового забезпечення Дніпропетровської міської ради від 21 березня 2016 року, листами Управління житлового господарства Дніпропетровської міської ради від 16 вересня 2015 року та від 15 квітня 2016 року, довідкою Комунального виробничого житлового ремонтно-експлуатаційного підприємства Жовтневого району від 05 квітня 2016 року, довідкою ДП «НВД АФ «Наукова» НААН України» від 05 квітня 2016 року.  ОСОБА_1 отримала оспорюваний ордер з грубим порушенням порядку і умов надання жилих приміщень, оскільки у період з 2004 по 2014 роки вона не перебувала у трудових відносинах з ДП «НВД АФ «Наукова» НААН України», спільне рішення адміністрації і профспілкового комітету підприємства щодо виділення згаданої квартири ОСОБА_1 не приймалося. Крім того, ОСОБА_1 не перебувала на обліку осіб, що є працівниками позивача та потребують поліпшення житлових умов. 
 
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09 червня        2020 року у справі № 804/5315/17, залишеним без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 01 жовтня 2020 року, визнано протиправним та скасовано рішення державного реєстратора Іванченко Л. І. від 16 грудня 2014 року № 18037784 про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за територіальною громадою міста Дніпропетровська в особі Дніпропетровської міської ради (том 1 а. с. 236-247). 
 
Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду 
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
 
За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті. 
 
Відповідно до пунктів 1, 4 абзацу 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 
 
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України). 
 
За змістом статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав. 
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
У справі, яка переглядається, Верховний Суд першочергово надає оцінку доводам касаційної скарги щодо порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 ЦПК України, що згідно з частиною другою статті 414 цього Кодексу є обов`язковою підставою для скасування судових рішень, причому навіть незалежно від наявності таких доводів касаційної скарги. 
 
У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. 
 
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. 
 
Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності. 
 
Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів. 
 
Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства, якими є цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне. 
 
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ. 
 
Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини. 
 
Матеріалами цієї справи підтверджується, що ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 07 квітня 2004 року порушено провадження у справі № Б29/59/04 про банкрутство НВД АФ «Наукова» (том 1 а. с. 63-65). 
 
Постановою Господарського суду Дніпропетровської області від 29 серпня 2011 року у справі № Б29/59/04 ДП «НВД АФ «Наукова» НААН України» визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру, яка наразі ще не завершена (том 1 а. с. 63-65). 
 
У пунктах 1, 3 частини першої статті 15 ЦПК України (в редакції, чинній на час постановлення судом першої інстанції ухвали від 15 жовтня 2015 року про відкриття провадження у цій справі) передбачено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. 
 
У статті 19 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами. 
 
Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне, а по-друге - суб`єктний склад такого спору (однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа). 
 
У порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства. 
 
Згідно з пунктом 8 частини першої статті 20 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема справи про банкрутство та справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого відкрито провадження у справі про банкрутство, у тому числі справи у спорах про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів про визначення та сплату (стягнення) грошових зобов`язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також спорів про визнання недійсними правочинів за позовом контролюючого органу на виконання його повноважень, визначених Податковим кодексом України. 
 
Аналогічні приписи містилися у частині четвертій статті 10 Закону України                            від 14 травня 1992 року № 2343-ХІІ «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (далі - Закон № 2343-ХІ), який був чинним на час порушення провадження у справі про банкрутство позивача. 
 
У касаційній скарзі заявник посилається на те, що ця справа має розглядатися у порядку господарської юрисдикції відповідно до статті 7 КУзПБ. 
 
21 жовтня 2019 року набрав чинності КУзПБ, пунктами 2, 4 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» якого визначено, що з дня введення його в дію Закон № 2343-ХІІ втрачає чинність і подальший розгляд справ про банкрутство здійснюється відповідно до положень цього Кодексу незалежно від дати відкриття провадження у справі про банкрутство. 
 
Відповідно до частин першої та другої статті 7 КУзПБ спори, стороною в яких є боржник, розглядаються господарським судом за правилами, передбаченими ГПК України, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею. Господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство (неплатоспроможність), в межах цієї справи вирішує всі майнові спори, стороною в яких є боржник; спори з позовними вимогами до боржника та щодо його майна; спори про визнання недійсними результатів аукціону; спори про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником; спори про повернення (витребування) майна боржника або відшкодування його вартості відповідно; спори про відшкодування шкоди та/або збитків, завданих боржнику; спори про стягнення заробітної плати; спори про поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника; спори щодо інших вимог до боржника. Заяви (позовні заяви) учасників провадження у справі про банкрутство (неплатоспроможність) або інших осіб у спорах, стороною в яких є боржник, розглядаються в межах справи про банкрутство (неплатоспроможність) за правилами спрощеного позовного провадження. 
 
Згідно з частиною третьою статті 7 КУзПБ матеріали справи, в якій стороною є боржник, щодо спорів, зазначених у частині другій цієї статті, провадження в якій відкрито до або після відкриття провадження у справі про банкрутство (неплатоспроможність), за ініціативою учасника справи або суду невідкладно, але не пізніше п`яти робочих днів, надсилаються до господарського суду, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство (неплатоспроможність), який розглядає спір по суті в межах цієї справи. 
 
Отже, розгляд усіх майнових спорів, стороною в яких є боржник у справі про банкрутство, повинен відбуватися саме і лише господарським судом, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи. 
 
Подібний висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду                від 15 січня 2020 року у справі № 607/6254/15-ц, від 18 лютого 2020 року у справі № 918/335/17, у постановах Верховного Суду від 30 січня 2020 року у справі № 921/557/15-г/10, від 06 лютого 2020 року у справі № 910/1116/18, від 12 січня        2021 року у справі № 334/5073/19. 
 
Визначення юрисдикційності усіх майнових спорів господарському суду, який порушив справу про банкрутство, має на меті як усунення правової невизначеності, так і захист прав кредитора, який може, за умови своєчасного звернення, реалізувати свої права і отримати задоволення своїх вимог та дотримання прав боржника щодо визначення обсягу кредиторської заборгованості та черговості її погашення. 
 
ЦПК України передбачає ситуації, коли таке провадження не могло бути закінчене у цивільному порядку. 
 
Відповідно до даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ДП «НВД АФ «Наукова» НААН України» наразі перебуває в стані припинення. 
 
У постановах від 15 травня 2019 у справі № 289/2217/17, від 12 червня 2019 року у справі № 289/233/18, від 19 червня 2019 року у справах № 289/718/18 та № 289/2210/17 Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що визначення юрисдикційності усіх майнових спорів господарському суду, який порушив справу про банкрутство, має на меті як усунення правової невизначеності, так і захист прав кредитора, який може за умови своєчасного звернення реалізувати свої права й отримати задоволення своїх вимог. Таким чином, зокрема, розгляд усіх майнових спорів, стороною в яких є боржник, з дня введення в дію КУзПБ має відбуватися господарським судом у межах справи про банкрутство, яку такий суд розглядає. До того ж, вирішуючи питання про необхідність розгляду спору, стороною якого є особа, щодо якої відкрито провадження у справі про банкрутство, суди мають виходити не тільки з того, чи підлягають такі вимоги вартісній оцінці з урахуванням положень статті 163 ГПК України, а також надати оцінку змісту заявлених вимог та порушеного права або інтересу, на захист якого такий позов подано. 
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2021 року у справі № 916/585/18 (916/1051/20) (провадження № 12-14гс21) вказано, що якщо наслідком задоволення вимоги, заявленої у справі, стороною якої є особа, щодо якої відкрито провадження у справі про банкрутство, може бути зміна розміру або складу ліквідаційної маси боржника, таку справу слід розглядати у межах справи про банкрутство на підставі статті 7 КУзПБ, а спір є майновим у розумінні положень цього Кодексу. 
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 вересня 2021 року у справі № 905/2030/19 (905/1159/20) (провадження № 12-92гс20) зазначено, що, визначаючи юрисдикційність спорів з майновими вимогами боржника та до боржника, щодо якого здійснюється процедура банкрутства, Велика Палата Верховного Суду уже неодноразово зазначала про необхідність розгляду спорів між боржником та іншими суб`єктами (як органами, наділеними владними повноваженнями, так і суб`єктами приватно-правових відносин) щодо майна боржника в межах процедури банкрутства. 
 
Предметом позову у цій справі є вимоги ДП «НВД АФ «Наукова» НААН України», яке наразі перебуває у стані припинення, про: визнання незаконним та скасування розпорядження Управління житлового господарства Дніпропетровської міської ради про передачу квартири АДРЕСА_1 у приватну власність ОСОБА_1 ; визнання недійсним виданого на ім`я ОСОБА_1 свідоцтва про право власності на спірну квартиру; визнання незаконним і скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на вищезгадану квартиру за ОСОБА_1 ; визнання названого відповідача такою, що втратила право власності на квартиру; витребування у ОСОБА_1 спірної квартири, з тих підстав, що позивач вважає спірне майно таким, що належить йому. 
 
Отже, характер правовідносин між учасниками цієї справи свідчить про те, що у ДП «НВД АФ «Наукова» НААН України» існує спір з відповідачами з приводу права власності на квартиру АДРЕСА_1 , яку позивач вважає своєю власністю, внаслідок, зокрема, дій ОСОБА_1 щодо реєстрації такого права за нею. 
 
Таким чином, цей позов подано на захист майнових прав банкрута, який вважає безпідставною реєстрацію права власності на належне йому майно за іншою особою. Тобто виникнення спірних правовідносин обумовлено незгодою позивача з правомірністю набуття відповідачем ОСОБА_1 права власності на квартиру, що стало підставою для звернення до суду з цим позовом. 
 
Згідно з частинами першою-третьою статті 3 ГПК України судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Судочинство у господарських судах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи. 
 
Тобто законодавець указав, що у Законі України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» містяться процесуальні норми, які передбачають особливості розгляду справ указаної категорії. 
 
Наведене дає підстави дійти висновку, що КУзПБ також передбачає особливості розгляду справ про банкрутство, що і підтверджено у статті 7 цього Кодексу. 
 
Оскільки суд має застосовувати відповідно до частини третьої статті 3 ГПК України та частини третьої статті 3 ЦПК України норму, чинну на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду (перегляду) справи у тому числі й у суді касаційної інстанції, Верховний Суд застосовує норми КУзПБ, які є чинними на час такого перегляду. 
 
Системний аналіз положень законодавства про банкрутство дає підстави для висновку, що з моменту порушення стосовно боржника справи про банкрутство він перебуває в особливому правовому режимі, який змінює весь комплекс юридичних правовідносин боржника, і спеціальні норми КУзПБ мають пріоритет у застосуванні при розгляді справ про банкрутство щодо інших законодавчих актів України. 
 
Норми КУзПБ передбачають концентрацію всіх спорів у межах справи про банкрутство задля судового контролю у межах цього провадження за діяльністю боржника, залучення всього майна боржника до ліквідаційної маси та проведення інших заходів, метою яких є повне або часткове задоволення вимог кредиторів. 
 
Таким чином, з огляду на положення законодавства України, чинного на момент розгляду справи Верховним Судом, законодавець підкреслив, що розгляд всіх майнових спорів, стороною в яких є боржник у справі про банкрутство, повинен відбуватися саме і виключно господарським судом, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи. 
 
Отже, виходячи зі змісту та підстав позову, характеру спірних правовідносин, ураховуючи наведені положення чинного законодавства, спір між сторонами у цій справі виник з приводу майна, яке ДП «НВД АФ «Наукова» НААН України» вважає своєю власністю, тобто позов подано на захист майнових прав банкрута, що відповідає ознакам спору, який підлягає розгляду в порядку господарського судочинства господарським судом, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, згідно з наведеними вище приписами ГПК України. 
 
Захист прав таких осіб полягає у тому, що інші суди, незалежно від юрисдикції, які розглядали справи, стороною в яких є боржник у справі про банкрутство, після відкриття провадження в інших справах не закривають таке провадження, а передають справу до належного суду для розгляду по суті. При цьому таким належним судом є виключно суд господарської юрисдикції, який відкрив справу про банкрутство позивача або відповідача. 
 
Урегулювання процедури розгляду спорів до позивача або відповідача, щодо якого відкрито провадження у справі про банкрутство, встановлює зрозумілу і справедливу процедуру закінчення розгляду справи належним судом, дотримання принципу визначення юрисдикції та підсудності справ одному господарському суду, який акумулює усі майнові спори, стороною в яких є боржник у справі про банкрутство. 
 
Отже, спір, який виник між сторонами у цій справі, не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а належить до господарської юрисдикції. При цьому необхідності закриття провадження у справі немає, оскільки зазначені дії можуть призвести до створення перешкод позивачу у доступі до правосуддя та унеможливить захист його прав у господарському процесі у повному обсязі з урахуванням визначених строків звернення, встановлених статтею 45 КУзПБ, а до цього - статтею 23 Закону № 2343-ХІ. 
 
Таким чином, оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню, а справу необхідно передати до господарського суду, на розгляді якого перебуває справа про банкрутство ДП «НВД АФ «Наукова» НААН України». 
 
Аналогічних по суті висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд у постановах від 26 лютого 2020 року у справі № 199/6577/16-ц (провадження № 61-13297св18), від 18 березня 2020 року у справі № 200/10257/14-ц (провадження № 61-9721св18), від 20 травня 2020 року у справі № 161/18582/17 (провадження № 61-26625св18), від 10 червня 2020 року у справі № 640/20224/15-ц (провадження № 61-6920св18), від 08 червня 2022 року у справі № 711/8269/17 (провадження № 61-18187св20), від 22 червня 2022 року у справі № 523/12426/16 (провадження № 61-10737св21), від 26 жовтня 2022 року у справі № 753/4673/21 (провадження № 61-6170св22), від 09 серпня 2023 року у справі № 757/32326/19-ц (провадження № 61-2897св21). 
 
Враховуючи, що аргументи заявника про порушення судами попередніх інстанцій правил судової юрисдикції знайшли своє підтвердження, то Верховний Суд не дає оцінки іншим доводам касаційної скарги, які стосуються вирішення спору по суті. 
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги 
 
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду. 
 
Згідно з частиною другою статті 414 ЦПК України порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів касаційної скарги. 
 
Отже, спір у цій справі не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а належить до господарської юрисдикції. За встановлених обставин справу необхідно передати справу до Господарського суду Дніпропетровської області, на розгляді якого перебуває справа № Б29/59/04 про банкрутство ДП «НВД АФ «Наукова» НААН України». 
 
Керуючись статтями 400, 402, 409, 414, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду 
 
ПОСТАНОВИВ: 
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , задовольнити частково. 
 
Рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 16 липня 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 22 березня 2023 року скасувати. 
 
Матеріали справи № 201/15806/15-ц за позовом Державного підприємства «Науково-виробнича дослідна агрофірма «Наукова» Національної академії аграрних наук України» до ОСОБА_1 , Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради, треті особи: Дніпровська міська рада, Департамент адміністративних послуг і дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, скасування свідоцтва про право власності, витребування майна, передати до Господарського суду Дніпропетровської області, на розгляді якого перебуває справа № Б29/59/04 про банкрутство Державного підприємства «Науково-виробнича дослідна агрофірма «Наукова» Національної академії аграрних наук України». 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Суддя-доповідач  	Є. В. Петров  	
Судді:	А. І. Грушицький  	
 	С. О. Карпенко  	
 	І. В. Литвиненко  	
 	В. В. Пророк