ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
28 лютого 2024 року
м. Київ
 
справа №  303/4697/22
провадження № 61-16164св23
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Луспеника Д. Д.,
учасники справи:
позивачка - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: орган опіки та піклування Верхньокоропецької сільської ради Мукачівського району, орган опіки та піклування Баранинської об`єднаної територіальної громади,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 05 квітня 2023 року у складі судді Гутій О. В. та постанову Закарпатського апеляційного суду від 04 жовтня 2023 року у складі колегії суддів: Собослой Г. Г., Кондор Р. Ю., Кожух О. А.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог і рішень судів
У липні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, про збільшення розміру аліментів та позбавлення батьківських прав.
На обґрунтування позовних вимог зазначала, що з 12 серпня 2006 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , у якому в них народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та дочка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 14 січня 2014 року шлюб між сторонами розірвано.
Після розірвання шлюбу діти проживають з нею та перебувають на її утриманні. Відповідач у вихованні дітей участі не приймає, з 2014 року повністю самоусунувся від виконання батьківських обов`язків, матеріальної допомоги на утримання дітей не надає, не проявляє батьківської турботи, свідомо ухиляється від виконання свого юридичного обов`язку щодо вихованню дітей.
Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 27 вересня 2021 року з ОСОБА_2 стягнуто аліменти на утримання дітей у розмірі по 2 500,00 грн на кожну дитину. Відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 05 липня 2022 року № 67788427 він має заборгованість зі сплати аліментів у розмірі 76 612,90 грн.
У серпні 2018 року позивачка уклала шлюб з ОСОБА_5 , у якому у них народилася дитина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Вона перебуває у відпустці по догляду за дитиною. Всі обов`язки щодо утримання та виховання дітей несе вона та її чоловік ОСОБА_5 . 
Посилаючись те, що у зв`язку зі збільшенням вікових потреб дітей, хворобою дочки сторін ОСОБА_4 (тонзилектомія), існує необхідність у збільшенні розміру аліментів на утримання дітей, позивачка просила збільшити розмір аліментів, які стягуються з ОСОБА_2 на її користь на утримання неповнолітніх дітей: сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та дочки ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі до 3 000,00 грн на кожну дитину, а також позбавити ОСОБА_2 батьківських прав. 
У вересні ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - орган опіки та піклування Верхньокоропецької сільської ради Мукачівського району про зменшення розміру аліментів.
Позов мотивовано тим, що в Ужгородському міськрайонному суді Закарпатської області від 21 вересня 2022 року перебуває справа № 308/11095/22 про стягнення з нього аліментів на утримання дитини від іншого шлюбу у розмірі 1 800,00 грн щомісячно. Стягнення аліментів на дитину від іншого шлюбу призведе до погіршення майнового стану ОСОБА_2 .
Посилаючись наведене, ОСОБА_2 просив зменшити розмір аліментів на утримання дітей: сина ОСОБА_3 та дочки ОСОБА_7 до 2 000,00 грн на кожну дитину.
Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 05 квітня 2023 року, залишеним без змін постановою Закарпатського апеляційного суду від 04 жовтня 2023 року, у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 та зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено. 
Рішення суду першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, мотивоване тим, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, необхідність застосування якого ОСОБА_1 не довела; належних та допустимих доказів умисного та свідомого ухилення ОСОБА_2 від виконання батьківських обов`язків, які могли б бути законною підставою для позбавлення його батьківських прав, позивачка не надала.
Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 про збільшення розміру аліментів на утримання дітей, суд першої інстанції, з чим погодився апеляційний суд, виходив з того, що ОСОБА_1 не надала доказів поліпшення матеріального становища платника аліментів чи погіршення її матеріального стану з часу визначення аліментів у розмірі 2 500,00 грн. Хронічна хвороба у дочки сторін ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , була виявлена ще у 2018 році, тобто до ухвалення рішення про стягнення аліментів, а проведення операції є підставою для звернення до суду з позовом про стягнення додаткових витрат на дитину, а не підставою для збільшення розміру аліментів.
Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів, суд першої інстанції, з чим погодився апеляційний суд, виходив з їх недоведеності, оскільки він не надав доказів погіршення матеріального становища, здоров`я чи покращення матеріального становища отримувача аліментів.
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи
У листопаді 2023 року ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 05 квітня 2023 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 04 жовтня 2023 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення в частині вирішення її позовних вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про задоволення позову. В решті оскаржувані судові рішення залишити без змін. 
Як на підставу касаційного оскарження заявниця посилається на неврахування висновків Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах: від 13 вересня 2023 року у справі № 203/4279/20, від 15 травня 2019 року у справі № 661/2532/17, від 27 січня 2021 року у справі № 398/4299/17, від 23 листопада 2022 року у справі № 149/2510/21, від 26 квітня 2022 року у справі № 520/8264/19, від 13 липня 2022 року у справі № 366/2047/18, від 30 травня 2018 року у справі № 553/2563/15, від 13 вересня 2023 року у справі № 203/4279/20 (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України)).
Крім того, зазначає підставою касаційного оскарження пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України, зокрема, суди не дослідили зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
Касаційна скарга мотивована тим, що вирішуючи позові вимоги про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, суди попередніх інстанцій не звернули увагу на її доводи про те, що він з 2014 року повністю самоусунувся від виконання батьківських обов`язків, матеріальної допомоги на утримання дітей не надає, не проявляє батьківської турботи та свідомо ухиляється від виконання обов`язків стосовно виховання дітей. Він жодного разу не з`явився до органу опіки та піклування та суду, не надав доказів того, що він вживає заходів для налагодження стосунків з дітьми, цікавиться станом їх здоров`я, виявляє будь-яку турботу про дітей та бере участь у їх вихованні. 
Суди попередніх інстанцій не надали оцінки висновку органу опіки та піклування від 27 січня 2023 року № 02-07/37, у якому зазначено про доцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, не зазначили мотивів його неврахування. 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про збільшення розміру аліментів, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, не врахував, що розмір аліментів, визначений судовим рішенням, не вважається незмінним. Зважаючи на те, що з часу ухвалення рішення про стягнення аліментів діти сторін подорослішали, то відповідно змінилися і їх потреби. Крім того, їх дочка ОСОБА_7 має хронічні захворювання, у зв`язку з чим здійснювалося хірургічне втручання, вона постійно проходить обстеження, що потребує додаткових матеріальних витрат.  
Стан здоров`я дитини належить до обставин, які підлягають врахуванню судом при визначенні розміру аліментів на утримання дитини, а отже істотне погіршення стану здоров`я дитини, після визначення розміру аліментів. Може бути підставою для його зміни. 
Відзив на касаційну скаргу не надійшов. 
Рух справи у суді касаційної інстанції
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13 листопада 2023 року касаційна скарга    ОСОБА_1 передана на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю.
Ухвалою Верховного Суду від 29 листопада 2023 року відкрито касаційне провадження у справі на підставі пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України. Витребувано матеріали справи № 33/4697/22 із Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області та надано учасникам справи строк для подачі відзиву на касаційну скаргу.
У грудні 2023 року матеріали справи № 303/4697/22 надійшли до Верховного Суду.
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, 
є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи 
з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексумежах, ухвалено 
з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, 
а оскаржувані судові рішення в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав та збільшення розміру аліментів - без змін.
Рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 05 квітня 2023 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 04 жовтня 2023 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів заявниця не оскаржує, а тому в цій частині судові рішення Верховним Судом не переглядаються.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди попередніх інстанційвстановили, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 14 січня 2014 року розірвано. Визначено місце проживання дітей, народжених у шлюбі, ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з матір`ю.
Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 27 вересня 2021 року з відповідача стягнуто аліменти на утримання дітей в розмірі по 2 500,00 грн на кожну дитину.
Відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 05 липня 2022 року № 67788427 ОСОБА_2 має заборгованість у розмірі 
76 612,90 грн.
Згідно з постановою головного державного виконавця про скасування заходів примусового виконання від 15 вересня 2022 року станом на 15 вересня 2022 року заборгованість за виконавчим листом № 303/2225/21, виданим 27 вересня 2021 року зі сплати аліментів ОСОБА_2 погашена у повному обсязі.
Відповідно до висновку органу опіки та піклування Верхньокоропецької сільської ради від 27 січня 2023 року № 02-07/37, орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , стосовно дітей: ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Згідно з характеристиками Мукачівської спеціалізованої школи І-ІІІ ступенів № 4 на учня 9-Б класу ОСОБА_9 та на ученицю 6-Б класу ОСОБА_10 , мама дітей завжди приділяє належну увагу їх вихованню, батько участі у вихованні не бере.
Нормативно-правове обґрунтування
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Статтею 129 Конституції України визначено, що суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Основними засадами судочинства є, зокрема, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.
Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).
Звертаючись до суду з позовними вимогами про позбавлення батьківських прав, ОСОБА_1 посилалася на те, що його батько  ОСОБА_2 ухиляється від виконання батьківських обов`язків, не цікавиться життям дітей, не займається їх вихованням, не забезпечує матеріально.
Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Згідно з частиною першою статті 1 Закону України «Про охорону дитинства» забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити.
Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).
Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.
Частиною першою статті 155 СК України передбачено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.
Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.
Згідно з частиною першою статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 
2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 
5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.
Тлумачення змісту частини першої статті 164 СК України дає підстави для висновку, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна оцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). 
Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.
У частині першій статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Відповідно до частини першої статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і потрібно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.
У рішенні від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України» 
(заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). 
Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав.
Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав, подання відповідачем апеляційної скарги свідчить про його інтерес до дитини.
Подібний висновок викладено у постанові від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19.
Зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оцінювальний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин. 
За положенням частини шостої статі 19 СК України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. 
Судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, беруть участь у вихованні не у достатній мірі не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальній забезпеченості (стаття 5 Декларації про соціальні та правові принципи, що стосуються захисту і благополуччя дітей, особливо у разі передачі дітей на виховання та їх усиновлення на національному і міжнародному рівнях від 03 грудня 1986 року). 
Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та освідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини (див. постанову Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 461/7387/16-ц).
Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Зокрема, вказаний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17, від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18, від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18, від 11 вересня 2020 року у справі № 357/12295/18, від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20. Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною.
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Частиною другою статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до частини першої статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивачку.
Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суди врахували, що ОСОБА_2 заперечує щодо позбавлення його батьківських прав, він має намір та бажання спілкуватися з дітьми, однак в нього виникають труднощі у спілкуванні з дітьми у зв`язку з неприязним ставленням до нього матері дітей.
Суд першої інстанції, з чим погодився апеляційний суд, не встановив факту свідомого нехтування відповідачем батьківськими обов`язками та врахував, що станом на 15 вересня 2022 року він погасив заборгованість зі сплати аліментів на утримання дітей. 
У касаційній скарзі заявниця посилається на неврахування судами попередніх інстанцій висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах від 13 вересня 2023 року у справі № 203/4279/20, від 15 травня 2019 року у справі № 661/2532/17, від 27 січня 2021 року у справі № 398/4299/17, від 23 листопада 2022 року у справі № 149/2510/21, від 26 квітня 2022 року у справі № 520/8264/19, від 13 липня 2022 року у справі № 366/2047/18, від 30 травня 2018 року у справі № 553/2563/15. 
Перевіривши зазначені доводи, Верховний Суд виходить з такого. 
На предмет подібності належить оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими (пункт 39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19).
У постанові від 13 вересня 2023 року у справі № 203/4279/20 скасовуючи рішення судів попередніх інстанцій, Верховний Суд виходячи з якнайкращих інтересів малолітньої дитини, дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог про позбавлення батьківських прав батька дитини, оскільки він свідомо ухиляється від виконання батьківських обов`язків щодо малолітньої дитини, яка не знає його як батька; змінити поведінку відповідача у кращий бік неможливо. 
У постанові Верховного Суду від 15 вересня 2019 року № 661/2532/17 зазначено, що самого тільки факту заперечення проти позову про позбавлення батьківських прав не достатньо, щоб підтвердити наявність справжнього та належного інтересу відповідача до власної неповнолітньої дитини. Мотиви такого заперечення можуть бути різними. Наприклад, це може бути пов`язане не з бажанням турбуватися про свою дитину, а з бажанням отримати у майбутньому піклування від неї. Тому до уваги мають братися всі обставини конкретної справи.
У постанові Верховного Суду від 27 січня 2021 року у справі № 398/4299/17, провадження № 61-2861св20, серед іншого, зазначено, що заперечення відповідачем проти позову про позбавлення батьківських прав з урахуванням його поведінки не свідчить про його інтерес до дитини та реальне бажання змінити поведінку.
У постанові Верховного Суду від 23 листопада 2022 року у справі № 149/2510/21 зазначено, що: «Особливістю справи, що переглядається, є те, що позивач звернулася до суду з позовом про позбавлення батьківських прав вдруге. У такому разі позивач має надати докази на підтвердження того, що після ухвалення рішення про відмову в позбавленні батьківських прав (яке ґрунтувалося на висновку про те, що позбавлення таких прав є крайнім заходом впливу на відповідача) відповідач не змінив ставлення до виховання дитини, батьківські обов`язки й надалі не виконує. Водночас відповідач має надати докази на підтвердження зміни його ставлення до виконання батьківських обов`язків, існування об`єктивних перешкод у спілкуванні з дитиною та її вихованні. […] Верховний Суд дійшов переконання що у такій правовій ситуації, коли є рішення судів (що набрало законної сили) за первинним зверненням одного із батьків про відмову у позбавленні батьківських прав другого із батьків з тих міркувань, що це є крайнім заходом впливу на нього, тоді в разі повторного звернення з таким позовом під час його розгляду інакшим є розподіл тягаря доведення між сторонами. Тож саме другий із батьків дитини під час звернення повторно поданого до нього позову про позбавлення його батьківських прав має доводити зміну свого ставлення до участі у вихованні своєї неповнолітньої дитини, заперечити і спростувати відповідними доказами факт нехтування ним своїми батьківськими обов`язками.
У постанові від 26 квітня 2022 року у справі № 520/8264/19 Верховний Суд погодився з висновками судів попередніх інстанцій про позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки він свідомо обрав такі життєві умови, за якими його участь у вихованні дітей є мінімальною та недостатньою, що в свою чергу свідчить про його ухилення від виконання батьківських обов`язків у розумінні статті 164 СК України; відповідач з 2014 року проживає за межами України та з указаного часу не бере участі у вихованні дітей, не піклується про них, їх фізичний, духовний та моральний розвиток, не забезпечує матеріально, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду і лікування дітей, як складову частину виховання; відповідач був достовірно обізнаний про тяжку життєву ситуацію дітей, викликаною хворобою та смертю їх матері, однак не вжив заходів для забезпечення догляду за дітьми, які після смерті матері були позбавлені будь-якого батьківського піклування, що викликало необхідність встановлення опіки над ними та призначення опікуна.
У постанові Верховного Суду 13 липня 2022 року у справі № 366/2047/18 зазначено, що «суд на перше місце ставить «якнайкращі інтереси дитини», оцінка яких включає знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення. Факт заперечення відповідачем проти позову про позбавлення його батьківських прав з урахуванням його поведінки не свідчить про його інтерес до дитини та реальне бажання змінити поведінку. Верховний Суд зазначає, що позбавлення відповідача батьківських прав здійснене згідно із законом (пункт 2 частини першої статті 164 СК України), спрямоване на захист прав та інтересів дитини, отже, має законну мету і втручання в права відповідача є пропорційним меті позбавлення його батьківських прав. Аналізуючи докази у справі, пояснення учасників справи, суди дійшли обґрунтованого висновку, що відповідач самоусунувся від виконання батьківських обов`язків та не бажає піклуватися про дитину, брати участі у його вихованні, не вчинив жодних дій аби налагодити відносини із сином, матеріально не забезпечує».
У постанові Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 553/2563/15 зазначено, що «тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дає підстави для висновку, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Встановивши відсутність винної поведінки та свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками і те, що батько дитини бажає спілкуватися з сином, проти позбавлення батьківських прав заперечує, апеляційний суд зробив правильний висновок про відмову в задоволенні первісного позову».
Аналізуючи наведене оскаржувані судові рішення не суперечать згаданим висновкам Верховного Суду щодо застосування пункту 2 частини першої статті 164 СК України, а ухвалені за інших фактичних обставин, встановлених судами у кожній справі.  
Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги про те, що суди попередніх інстанцій не дослідили висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав та не надали йому належної оцінки, як необґрунтовані. 
Відповідно до частини шостої статті 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
Надаючи оцінку висновку органу опіки та піклування Верхньокоропецької сільської ради від 17 січня 2023 року про доцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, суд апеляційної інстанції визнав його необґрунтованим, оскільки у ньому не зазначено обставин, які б вказували на наявність підстав для застосування стосовно відповідача такої виключної міри, як позбавлення батьківських прав. 
Таким чином повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, врахувавши, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом і допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, суди дійшли обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав.
У контексті наведеного, Верховний Суд бере до уваги, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (рішення Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», пункт 49).
З огляду на встановлені обставини справи щодо поведінки батька дитини, Верховний Суд зауважує, що наразі відсутні підстави для застосування до нього крайнього заходу впливу у вигляді позбавлення батьківських прав.
Демократичне суспільство характеризується плюралізмом, терпимістю, широтою поглядів. Таким чином, держави мають позитивне зобов`язання із забезпечення процедурних гарантій від свавілля як умову обґрунтованості втручання в права, що захищаються статтею 8 Конвенції. Щоб втручання було визнано «необхідним у демократичному суспільстві», воно повинно бути обґрунтовано «гострою соціальною необхідністю». Причини, що наводяться внутрішніми судами для обґрунтування оскаржених заходів, повинні бути достатніми і стосуватися справи.
Позбавлення батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам стосовно дітей на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дітьми, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого позивачка не довела.
Перевіряючи доводи касаційної скарги про те, що суди попередніх дійшли помилкового висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про збільшення розміру аліментів, Верховний Суд виходить з такого.
Наявність правових підстав для збільшення розміру аліментів на утримання дітей, позивачка обґрунтовувала тим, що у зв`язку зі збільшенням вікових потреб дітей, хворобою дочки сторін ОСОБА_4 (тонзилектомія), існує необхідність у збільшенні розміру аліментів на утримання дітей.
Відповідно до частини першої статті 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).
Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно (частина друга статті 185 СК України).
Згідно зі статтею 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 про збільшення розміру аліментів на утримання дітей, суд першої інстанції, з чим погодився апеляційний суд, обґрунтовано виходив з того, що ОСОБА_1 не надала доказів поліпшення матеріального становища відповідача чи погіршення її матеріального стану з часу визначення аліментів у розмірі 2 500,00 грн. 
У постанові Верховного Суду від 23 листопада 2022 року у справі № 128/2206/21, на яку посилається заявниця у касаційній скарзі, зазначено: «Верховний Суд, враховуючи призначення та мету аліментів на утримання дитини, виходячи із системного аналізу вищенаведених положень Конвенції про права дитини, Конституції України, СК України, ЦПК України, Закону України «Про охорону дитинства», надаючи відповідь на основне правове питання у розглядуваній справі, дійшов висновку, що погіршення стану здоров`я дитини може бути підставою для зміни раніше визначеного судом розміру аліментів на її утримання, якщо внаслідок такого погіршення здоров`я раніше визначений розмір аліментів не забезпечує гармонійного розвитку дитини».
За обставинами зазначеної справи, після видачі судового наказу про стягнення аліментів стан здоров`я дитини істотно погіршився, в неї були виявлені як нові захворювання, так і розвинулись негативні наслідки існуючих, що загалом призвело до встановлення у 2021 році малолітній дитині статусу «дитина з інвалідністю підгрупи А».
У справі, що переглядається хронічна хвороба (тонзилектомія) у дочки сторін ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , була виявлена у 2018 році, до ухвалення рішення про стягнення аліментів, а отже вказане було враховано судом при визначенні розміру аліментів на утримання дітей. 16 березня 2022 року їй проведено операцію з видалення піднебінних мигдаликів. Інших доказів стосовно погіршення стану здоров`я дитини, внаслідок якого раніше визначений розмір аліментів не забезпечує її гармонійного розвитку позивачка не надала.
Зважаючи на наведене, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про недоведеність позивачкою наявності правових підстав для збільшення розміру аліментів на утримання дітей. Роз`яснивши їй, що витрати понесені нею у зв`язку із проведенням операції є додатковими, та можуть бути відшкодовані у порядку передбаченому статтею 185 СК України. 
Посилання у касаційній скарзі на недослідження судами попередніх інстанцій зібраних у справі доказів, фактично зводяться до необхідності переоцінки доказів у справі, проте встановлення обставин справи і перевірка їх доказами не належить до повноважень суду касаційної інстанції.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77-80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
Суди попередніх інстанцій правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і надали їм належну оцінку. 
Доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість оскаржуваних судових рішень не впливають, а тому Верховний Суд, застосувавши правило частини третьої статті 401 ЦПК України, вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд 
у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргуОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 05 квітня 2023 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 04 жовтня 2023 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:	І. Ю. Гулейков	
 	     	
 	Р. А. Лідовець	
 	     	
 	Д. Д. Луспеник