ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/246/24	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №707/3714/23 Категорія: на ухвалу    	Смоляр О.А. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Фетісова Т. Л. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       16 січня 2024 року                                                                                                  м. Черкаси   

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів цивільної палати:

суддя-доповідач	Фетісова Т.Л. 	
судді	Новіков О.М., Сіренко Ю.В. 	
секретар 	Широкова Г.К.	

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу відповідача на ухвалу Черкаського районного суду Черкаської області від 08.12.2023 (повний текст складено 08.12.2023, суддя в суді першої інстанції Смоляр О.А.) про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,

в с т а н о в и в :

07.12.2023 до Черкаського районного суду Черкаської області подано вказаний позов про поділ майна подружжя. 
Також подано заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на автомобіль Volkswagen Passat, д.н.з. НОМЕР_1 ; будинок АДРЕСА_1 ; земельну ділянку під цим будинком розміром 0,15 га, кадастровий №7124981000:03:001:0529; земельну ділянку кадастровий №7122283500:020:001:045, яка знаходиться в с. Лисяча Балка Катеринопільського району Черкаської області, що зареєстроване за відповідачем. Вказані об`єкти належать сторонам на праві спільної сумісної власності.
Заява мотивована тим, що у листопаді 2023 року позивачу стало відомо про спроби відповідача продати частину спільного сімейного майна, а саме квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 та будинку АДРЕСА_1 . Зважаючи на те, що предметом позову є майно, спільно нажите під час шлюбу, яке може бути реалізовано відповідачем в будь-який момент, що унеможливить виконання судового рішення у справі, позивач просив накласти арешт на спірне майно.
Ухвалою Черкаського районного суду Черкаської області від 08.12.2023 вказану заяву про забезпечення позову задоволено та накладено арешт на спірне майно - автомобіль Volkswagen Passat, д.н.з. НОМЕР_1 ; будинок АДРЕСА_1 ; земельні ділянки кадастровий №7124981000:03:001:0529 та №7122283500:020:001:045, що зареєстроване за відповідачем.
Суд першої інстанції вказав, що невжиття заходів забезпечення позову може ускладнити чи унеможливити ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся.
Не погоджуючись з такою ухвалою суду першої інстанції, відповідач ОСОБА_2 подала 12.12.2023 до суду апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення районним судом норм процесуального права, просить ухвалу скасувати та постановити нову ухвалу, якою у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовити.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд безпідставно задовольнив заяву, яка не містила ціну позову, про забезпечення якого просив заявник, а також пропозиції щодо зустрічного забезпечення, що є обов`язковим. Також вказує, що у заяві міститься лише припущення заявника про те, що невжиття забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, при цьому доказів вчинення відповідачем будь-яких дій стосовно майна не надано. Крім того, судом накладено арешт на майно, яке є її особистою власністю і розподілу не підлягає.
Відзиву на апеляційну скаргу не надходило. 
Заслухавши доповідь судді, вивчивши та обговоривши наявні докази по справі, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступних висновків.
Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до положень ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Питання про застосування заходів забезпечення позову, яке вирішувалося судом в оскарженій ухвалі, регламентується Главою 10 Розділу І ЦПК України. 
У частині другій статті 149 ЦПК України передбачено, що забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся, або має намір звернутися до суду.
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів заявника від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Забезпечення позову по суті – це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).
Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути ухвалено тільки відповідно до заявлених позовних вимог. Заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може привести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.
Частиною 1 статті 150 ЦПК України передбачено види забезпечення позову, зокрема, п.п.1, 2 – шляхом накладення арешту на майно та заборони вчиняти певні дії.
Згідно ч.10 ст.150 ЦПК України не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.
У постанові ВП ВС від 12.02.2020 у справі №381/4019/18 зазначено, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.
Таким чином, при розгляді заяви про забезпечення позову суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності заявлених вимог щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками судового процесу.
Окрім того, достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.
Застосовуючи забезпечення позову у виді накладення арешту на майно, суд першої інстанції у цій справі виходив з того, що невжиття вказаних заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення по суті спору, оскільки у разі відчуження майна відповідачем інший співвласник (позивач) не матиме можливості реалізувати свої права щодо такого майна. 
Такий висновок суду першої інстанції по суті вимог заяви про забезпечення позову апеляційний суд вважає вірним частково, з урахуванням таких міркувань.
Спір у справі наявний щодо поділу майна, як спільної сумісної власності подружжя сторін. При цьому можливе відчуження одним із співвласників (за обставин справи відповідачем, як титульним володільцем майна) спільної власності унеможливить виконання рішення про поділ такого майна, яке на час вирішення спору матиме нового власника, який не був учасником розгляду даної справи.
Відтак висновки про необхідність забезпечення позову, про що вказав суд першої інстанції, є обґрунтованими, а посилання скаржника на те, що заява у справі містить лише припущення позивача про наявність перешкод у виконання рішення суду по суті спору має бути відхилено.
Щодо тверджень скаржника, що заявником не доведено існування правових підстав для забезпечення позову, то колегія вважає, що стороною не доведено той факт, що співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову переважати над тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Між тим, належних та допустимих доказів, які б давали підстави припускати, що заходи забезпечення позову потягнуть чи вже потягнули до настання будь-яких негативних наслідків, відповідачем не надано. 
Отже доводи апеляційної скарги в цій частині залишаються без задоволення.
Стосовно доводів апеляційної скарги щодо не вирішення питання зустрічного забезпечення та відсутність зазначення ціни позову, колегія суддів апеляційного суду зазначає, що відсутність пропозиції заявника про застосування зустрічного забезпечення не може бути достатньою підставою для скасування заходів забезпечення позову. При цьому інша сторона по справі має право на звернення до суду із заявою про застосування зустрічного забезпечення за наявності до того підстав.
Посилання скаржника на те, що арештоване майно є її особистою власністю на даний час до уваги апеляційним судом не беруться, адже вони стосуються суті позовних вимог, заявлених у справі, які при вирішення процесуального питання про необхідність вжиття заходів забезпечення позову на предмет доведеності не оцінюються, вирішення даного питання буде вже вирішенням спору по суті до винесення судом рішення, що є неприпустимим за законом.
Інші доводи апеляційної скарги є несуттєвими та на правильність вирішення питання про забезпечення позову не впливають. 
Одночасно апеляційний суд звертає увагу на те, що забезпечення позову не порушує принципів змагальності і процесуальної рівноправності сторін. Заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті. При розгляді заяви про забезпечення позову вирішується лише питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову і не вирішуються матеріально-правові вимоги та наперед результат розгляду справи по суті позову.
Апеляційний суд враховує, що такий вид забезпечення позову як накладення арешту на майно одного з відповідачів, буде не повністю відповідати обставинам цієї справи, адже арешт обмежить у тому числі і право на користування таким майном (державний виконавець при здійсненні виконання судового рішення про забезпечення позову, відповідно до вимог ЗУ «Про виконавче провадження», здійснить опис арештованого майна та вчинить дії по забороні будь-яким особам використовувати таке майно), що може привести до необґрунтованого обмеження власника майна, зокрема, і у праві на користування житлом, автомобіль має бути арештовано та поміщено на спеціальний майданчик, що також обмежить право на його користування.
Таким чином колегія суддів приходить до висновку, що належним видом забезпечення позову буде саме застосування заборони відчуження відповідного майна.
Відповідно до ст.376 ЦПК України підставою для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.
Отже ухвалу Черкаського районного суду Черкаської області від 08.12.2023 про забезпечення позову у даній справі слід змінити, вказавши в якості виду забезпечення позову заборону вчиняти дії по відчуженню відповідачем  ОСОБА_2 спірний майном.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, 

п о с т а н о в и в  :

апеляційну скаргу – задовольнити частково.
Ухвалу Черкаського районного суду Черкаської області від 08.12.2023 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя – змінити, вказавши в якості виду забезпечення позову: заборону вчиняти дії по відчуженню відповідачем  ОСОБА_2 такого майна:
- автомобіля Volkswagen Passat, д.н.з. НОМЕР_1 ; 
- будинку АДРЕСА_1 ; 
- земельної ділянки по АДРЕСА_1 , розміром 0,15 га, кадастровий №7124981000:03:001:0529; 
- земельної ділянки кадастровий №7122283500:020:001:045, яка знаходиться в с. Лисяча Балка Катеринопільського району Черкаської області.
У решті ухвалу Черкаського районного суду Черкаської області від 08.12.2023 про забезпечення позову у даній справі – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає чинності з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення в порядку та за умов, визначених цивільним процесуальним законодавством. 
Повну постанову складено 17.01. 2024.

Суддя-доповідач                        

Судді