Справа № 137/828/23
Провадження № 22-ц/801/79/2024
Категорія: 8
Головуючий у суді 1-ї інстанції Желіховський В. М.
Доповідач:Береговий О. Ю.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29 лютого 2024 року	Справа № 137/828/23	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – Берегового О.Ю. (суддя-доповідач),
суддів: Ковальчука О.В., Сала Т.Б.,
за участю секретаря судового засідання: Куленко О.В.,
учасники справи:
позивачі: Вінницька окружна прокуратура, Літинська селищна рада Вінницького району Вінницької області,
відповідач:  ОСОБА_1 ,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_2 
розглянув цивільну справу за позовом Вінницької окружної прокуратури в інтересах держави в особі Літинської селищної ради Вінницького району Вінницької області до ОСОБА_1 , з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_2 про витребування земельної ділянки, за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Літинського районного суду Вінницької області від 16 жовтня 2023 року, ухвалене місцевим судом під головуванням судді Желіховського В.М., дата складення повного тексту рішення невідома,

встановив:
У липні 2023 року заступник керівника Вінницької окружної прокуратури Семенюк В.А. в інтересах держави в особі Літинської селищної ради звернувся до суду з позовом до  ОСОБА_1 , з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору  ОСОБА_2 про витребування земельної ділянки площею 2,0 га, з кадастровим номером 0522480800:01:000:0326, що розташована на території колишньої Бірківської сільської ради Літинського району Вінницької області.
Позовна заява обґрунтована тим, що Вінницькою окружною прокуратурою під час реалізації повноважень, зазначених ст.131-1 Конституції України та ст.23 Закону України «Про прокуратуру», встановлено випадок незаконного вибуття з державної у приватну власність земельної ділянки сільськогосподарського призначення, площею 2,0 га, розташованої на території колишньої Бірківської сільської ради Літинського району Вінницької області, право власності якої було зареєстровано за ОСОБА_2 . Підставою для державної реєстрації права власності на вказану земельну ділянку стало рішення 34 сесії 7 скликання Бірківської сільської ради Літинського району Вінницької області від 16.10.2020 №337 «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та безоплатної передачі її у власність», відповідно до якого затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).
Позивач вказав, що під час прокурорської перевірки було встановлено, що зазначена земельна ділянка у власність не виділялася, рішення на підставі якого була здійснена реєстрація права власності ОСОБА_2 не приймалося. На реєстрацію державному реєстратору речових прав Брацлавської селищної ради було надано підроблений документ, у зв`язку з чим Вінницькою окружною прокуратурою здійснюється процесуальне керівництво у кримінальному провадженні за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 358 КК України.
Також у позовній заяві зазначено, що в подальшому ОСОБА_2 продав зазначену земельну ділянку ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу від 17 серпня 2021 року, який є власником земельної ділянки і на час звернення з цим позовом. При цьому ОСОБА_3 придбав вказану земельну ділянку у особи, яка не мала права її отримувати та відчужувати, а тому земельна ділянка підлягає витребуванню в ОСОБА_1 на користь Літинської селищної ради.
Також прокурор зазначав, що обраний ним спосіб судового захисту інтересів держави є належним та ефективним. Прокурор посилався на норми ЗК України, ЦК України, ЦПК України, ЗУ «Про прокуратуру», а також на відповідні правові позиції Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду щодо способу судового захисту, представництва прокурором інтересів держави. 
Зазначені обставини стали підставою для звернення прокурора в інтересах держави в особі Літинської селищної ради до суду із вказаним позовом, в якому він просив витребувати земельну ділянку.
Рішенням Літинського районного суду Вінницької області від 16 жовтня 2023 року позов задоволено повністю.
Витребувано у ОСОБА_1 на користь Літинської селищної ради земельну ділянку площею 2,0 га, з кадастровим номером 0522480800:01:000:0326, що розташована на території колишньої Бірківської сільської ради Літинського району Вінницької області.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Вінницької обласної прокуратури витрати зі сплати судового збору в сумі 2684, 00 гривень.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що реєстрація права власності на спірну земельну ділянку була вчинена на підставі підробленого (неіснуючого) рішення органу місцевого самоврядування, тобто, земельна ділянка вибула з володіння власника не з його волі, а тому підлягають застосуванню положення ст.388 ЦК України про витребування майна у ОСОБА_1 як у добросовісного набувача. При цьому суд вважав, що звернення прокурора до суду спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання про безоплатну передачу земельних ділянок у приватну власність та повернення у державну власність землі, яка вибула з власності держави незаконно поза її волею.
Не погоджуючись з таким рішенням суду відповідач ОСОБА_1  подав апеляційну скаргу в якій посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права просив оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог повністю.
Апеляційна скарга мотивована тим, що на переконання заявника суд попередньої інстанції належним чином не дослідив ту обставину, що позивачем не доведено, що придбаваючи нерухоме майно у власність за оплатним договором відповідач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно. Суд першої інстанції не взяв до уваги, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження вчинення ОСОБА_2 протиправних дій, внаслідок яких відбулася державна реєстрація права власності на земельну ділянку. Висновок суду про можливість відновити права відповідача шляхом ініціювання позову до продавця, із застосуванням ст. 661 ЦК України, є необґрунтованим та суперечить правовим висновкам Верховного Суду. При розгляді справи суд першої інстанції не врахував практику Верховного Суду з цього питання, викладену зокрема у постановах Верховного Суду від 30.11.2022 у справі № 522/14900/19, постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.11.2021 у справі № 914/3224/16, постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.10.2019 у справі № 992/3537/17, у постанові Верховного Суду від 12.04.2023 у справі № 205/7567/18 , у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.12.2022 у справі № 461/12525/15-ц, у постанові Верховного Суду від 15.03.2023 у справі №725/1824/20, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 01.04.2020 у справі № 610/1030/18, від 15.06.2021 у справі № 922/2416/17, у постанові Верховного Суду від 23.10.2019 у справі №917/1307/18.
07 грудня 2023 року від заступника керівника Вінницької окружної прокуратури надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він заперечив аргументи викладені в апеляційній скарзі вказавши, що суд прийшов до вірного висновку про задоволення позову. Поряд з цим, зазначив, що посилання відповідача в апеляційній скарзі на правові висновки Верховного Суду не стосуються спірних правовідносин та обставини справ є відмінними від справи, що розглядається. При цьому, наголошує на тому, що судом першої інстанції на підставі поданих доказів встановлено, що вибуття спірної земельної ділянки з державної власності відбулось на підставі рішення, яке Бірківська сільська рада Літинського району не приймала. 
ОСОБА_2  та Літинська селищна рада не скористались своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не направили, що за положеннями ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши пояснення учасників судового провадження, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції відповідає цим вимогам.
Судом встановлено, що 11 травня 2021 року державним реєстратором Брацлавської селищної ради Вінницької області зареєстровано право власності за ОСОБА_2 на земельну ділянку з кадастровим номером: 0522480800:01:000:0326, площею 2,0 га, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна встановлено (а.с.10-11). Підставою для державної реєстрації права власності на вказану земельну ділянку стало рішення Бірківської сільської ради Літинського району Вінницької області від 16 жовтня 2020 року за №337.
Відповідно до копії договору купівлі-продажу земельної ділянки від 17 серпня 2021 року ОСОБА_2 відчужено відповідачу у справі ОСОБА_1 земельну ділянку площею 2,0 га, з кадастровим номером 0522480800:01:000:0326, що розташована на території колишньої Бірківської сільської ради Літинського району Вінницької області (а.с. 24-26).
Згідно копії рішення 34 сесії 7 скликання Бірківської сільської ради Літинського району Вінницької області від 16 жовтня 2020 року №337 «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та безоплатної передачі її у власність», затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), що розташована на території Бірківської сільської ради, та передано безоплатно у приватну власність ОСОБА_2 земельну ділянку з кадастровим номером: 0522480800:01:000:0326, площею 2,0 га, для ведення особистого селянського господарства (а.с.12).
З інформації, отриманої з архівного відділу Вінницької районної державної адміністрації слідує, що 34 сесія 7 скликання Бірківської сільської ради Літинського району Вінницької області, яка відбулась 16 жовтня 2020 року, не приймала рішення №337 «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та безоплатної передачі її у власність», згідно протоколу та списку рішень, прийнятих на сесії (а.с.14-17).
16 жовтня 2020 року 34 сесією 7 скликання Бірківської сільської ради було прийнято рішення №337, яке стосувалось питання взяття на зберігання та передачу в оренду приватному сільськогосподарському підприємству земельної ділянки колективної власності (проектні польові дороги загальною площею 17,39 га, в тому числі ріллі - 17,39 га (а.с.18).
Згідно інформації, отриманої від Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області від 19 квітня 2023 року №0-2-0.6-1765/2-23 земельна ділянка з кадастровим номером 0522480800:01:000:0326 розташована за межами населеного пункту на території колишньої Бірківської сільської ради, на даний час на території Літинської селищної територіальної громади. Станом на 16 жовтня 2020 року форма власності даної земельної ділянки - державна. Нормативна-грошова оцінка вищезазначеної земельної ділянки станом на 04 квітня 2023 року складає 2428,99 грн. (а.с.27). 
Листом від 31 березня 2023 року Вінницькою окружною прокуратурою в порядку ст.23 Закону України «Про прокуратуру» проінформовано Літинську селищну раду про виявлення вищевказаних порушень земельного законодавства з метою з`ясування позиції селищної ради щодо самостійного захисту права власності територіальної громади на спірну земельну ділянку (а.с. 29).
Літинська селищна рада повідомила Вінницьку окружну прокуратуру про те, що перевірка законності набуття права власності на земельні ділянки сільськогосподарського призначення не відноситься до її компетенції та не заперечує щодо звернення до суду із позовною заявою в інтересах держави в особі Літинської селищної ради щодо витребування та повернення земельної ділянки, що встановлено з листа від 18 квітня 2023 року (а. с. 30-31).
Між сторонами виник спір з приводу витребування земельної ділянки від добросовісного набувача на користь власника на підставі п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України.
Згідно частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Статтею 14 Конституції України передбачено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
Частиною першою статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування» передбачено, що сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.
За змістом статті 12 ЗК України, тут і далі у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить зокрема, розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу.
Згідно із частинами першою та другою статті 83 ЗК України землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають: а) усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності; б) земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування.
Частинами першою та другою статті 116 ЗК України визначено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.
Частинами першою, другою статті 78 ЗК України визначено, що право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.
Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391ЦК України). Указане положення кореспондується із частиною першою статті 153 ЗК України, за якою власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України.
Згідно з ч.1-3 ст.152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.
Відповідно до частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16, провадження № 12-158гс18).
Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).
Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України пов`язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом
Необхідною передумовою виникнення права приватної власності на земельну ділянку державної чи комунальної власності має бути рішення про передання у приватну власність цієї ділянки, прийняте відповідним органом виконавчої влади чи органом місцевого самоврядування, які діють від імені власника.
Прокурор, обґрунтовуючи позовні вимоги, посилався на положення статті 387, 388 ЦК України та просив витребувати земельну ділянку у відповідача, оскільки внаслідок незаконних дій  ОСОБА_2 , вказана земельна ділянка вибула із володіння її законного власника.
Пункту «б» частини першої статті 121 ЗК України встановлено, що громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах: для  ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара.
Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами, погодження проєктів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та технічної документації із землеустрою, повноваження органів виконавчої влади в частині затвердження цих проєктів регулюється статтею 118 ЗК України.
За змістом вищевказаних положень ЗК України, які визначають право громадян на безоплатне набуття у приватну власність земельних ділянок певного виду використання із земель державної та комунальної власності шляхом приватизації та порядок його реалізації, така передача здійснюється на підставі відповідного клопотання громадянина про передачі йому у власність земельної ділянки та шляхом прийняття відповідним органом виконавчої влади або місцевого самоврядування в межах повноважень відповідного рішення.
Як вбачається із матеріалів справи, Рішення за №337 від 16 жовтня 2020 року щодо розпорядження спірною земельною ділянкою Бірківською сільською радою не приймалося, зокрема, щодо передачі земельної ділянки у власність ОСОБА_2 . 
Необхідною передумовою виникнення права власності на земельну ділянку за певних обставин має бути рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування, які діють від імені власника, про передання у власність земельної ділянки, а відсутність такого рішення з боку держави як власника земельної ділянки, свідчить про відсутність рішення уповноваженого органу виконавчої влади, на підставі якого ОСОБА_2 набув право власності на земельну ділянку. Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16).
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх заявлених вимог у позові, дотримуючись засад змагальності у цивільному судочинстві. 
Судом першої інстанції установлено та не спростовано у суді апеляційної інстанції, що державна реєстрація права приватної власності за  ОСОБА_2  на земельну ділянку проведена на підставі неіснуючого рішення Бірківської сільської ради, виключно внаслідок його незаконних дій, що вказує на недобросовісне набуття  ОСОБА_2 права власності на спірну земельну ділянку.
Тобто спірна земельна ділянка вибула з володіння власника - держави, поза його волею, так як відсутнє волевиявлення територіальної громади на передачу земельної ділянки.
Оскільки, в подальшому незаконно отриманої  ОСОБА_2 у приватну власність земельну ділянку відчужено відповідачу, тому продовжують бути порушеними інтереси власника держави.
У постанові Верховного Суду від 30 листопада 2022 року в справі № 522/14900/19 вказано, що: «можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно).
Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16 (провадження № 12-128гс19).
Виходячи з вищенаведених положень законодавства, враховуючи, що судом першої інстанції встановлено, що реєстрація права власності на спірну земельну ділянку була вчинена на підставі підробленого (неіснуючого) рішення органу місцевого самоврядування, тобто, що ця ділянка вибула з володіння власника не з його волі, колегія суддів суду погоджується з висновками суду першої інстанції, що в даній справі підлягають застосуванню положення статті 388 ЦК України про витребування майна у ОСОБА_1 , як у добросовісного набувача.
При цьому, судом першої інстанції правильно враховано висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі № 373/1810/16-ц про те, що законодавчо визначений порядок набуття права власності громадянами на земельну ділянку із земель державної та комунальної власності потребує наявності, з одного боку, волевиявлення осіб до отримання земельної ділянки у формі подання заяви, з іншого прийняття рішення про її передачу органом державної влади або місцевого самоврядування. Тож відсутність волевиявлення територіальної громади на передачу земельної ділянки є порушенням чинного законодавства. Право власності на майно, яке було передано за угодами щодо його відчуження поза волею власника, не набувається, у тому числі й добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребуване. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна. Лише за наявності волевиявлення органу місцевого самоврядування, оформленого рішенням, можливе розпорядження спірним нерухомим майном. Таким чином, у випадку якщо майно вибуло з володіння законного власника поза його волею, останній може розраховувати на повернення такого майна, незважаючи на добросовісність та відплатність його набуття сторонніми особами, і має право звернутися до суду з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння (віндикаційним позовом).
Отже, матеріалами справи підтверджено, що  ОСОБА_2 набув право власності на спірну земельну ділянку на підставі рішення сільської ради, якого не існує, відтак земельна ділянка вибула із володіння власника поза його волею, а тому висновки суду першої інстанції про задоволення позову є законними та обґрунтованими.
Щодо посилання в апеляційній скарзі на статтю 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, а також те, що відповідач несе "надмірний тягар" у зв`язку із витребуванням спірного майна із його володіння, колегія суддів зазначає таке.
У практиці ЄСПЛ (рішення у справах "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" від 23.09.1982, "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства" від 21.02.1986, "Щокін проти України" від 14.10.2010, "Серков проти України" від 07.07.2011, "Колишній король Греції та інші проти Греції" від 23.11.2000, "Булвес" АД проти Болгарії" від 22.01.2009, "Трегубенко проти України" від 02.11.2004, "East/West Alliance Limited" проти України" від 23.01.2014) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати стосовно сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті "суспільний", "публічний" інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.
Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним щодо застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає непередбачуваності закону. Сумніви щодо тлумачення закону, які залишаються, враховуючи зміни у повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.
Втручання держави у право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення "суспільного", "публічного" інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися "значною свободою (полем) розсуду". Втручання держави у право на мирне володіння майном може бути виправдано за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.
Принцип пропорційності передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. "Справедлива рівновага" передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, якою необхідно досягти, та засобами, які застосовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе "індивідуальний і надмірний тягар".
Суд першої інстанції врахував, що звернення прокурора до суду спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання про безоплатну передачу земельної ділянки у приватну власність та повернення у державну власність землі, яка вибула з власності держави незаконно поза її волею.
Окрім того, суспільний інтерес, який полягає у поверненні в розпорядження держави земельної ділянки, що є умовою реалізації функцій держави з забезпечення громадян правом власності на земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства, забезпечення рівності можливостей всіх громадян використати своє право на землю.
Таким чином, судом у цій справі перевірено, чи є втручання законним, чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес, чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.
Надано належну оцінку добросовісності відповідача ОСОБА_1 та додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна, у зв`язку із чим доводи апеляційної скарги в цій частині є необґрунтованими.
Колегія суддів також враховує інтереси держави, як власника спірної земельної ділянки, який здійснює захист порушеного права власності, надаючи їм оцінку з точки зору балансу з правами та інтересами добросовісного набувача, та вважає, що права та інтереси власника, який позбувся володіння земельною ділянкою внаслідок протиправних дій, за обставин цієї справи, перевищують інтереси набувача, який набуває право власності на майно, якщо згідно зі статтею 388 ЦК України майно не може бути витребуване в нього. Отже за обставин цієї справи, вимоги позивача про витребування спірної земельної ділянки з чужого незаконного володіння є обґрунтованими.
Підстав вважати, що витребування земельної ділянки є «надмірним тягарем» для ОСОБА_1 немає.
Крім того, суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що ОСОБА_1 , із власності якого витребовується земельна ділянка, не позбавлений можливості відновити своє право, пред`явивши вимогу до проміжного набувача – ОСОБА_2 , у якого він придбав земельну ділянку, про відшкодування збитків на підставі статті 661 ЦК України. Відповідно до частини першої цієї статті у разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав.
Водночас, суд першої інстанції вірно зазначив, що ОСОБА_1 , із власності якого витребовується земельна ділянка, не позбавлений можливості відновити своє право, пред`явивши вимогу до  ОСОБА_2 , у якого він придбав земельну ділянку та який не мав прав на неї, про відшкодування збитків на підставі статті 661 ЦК України. Вказане відповідає висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладених у постановах від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц, від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц, від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17.
З урахуванням наведеного, колегією суддів відхиляються доводи апеляційної скарги про те, що відповідач, який добросовісно та оплатно набув спірну земельну ділянку, несе "надмірний тягар" у зв`язку із витребуванням спірного майна із його володіння, адже на придбання землі витрачено значні кошти та судом не вирішено питання про відновлення його прав.
Колегія суддів також відхиляє доводи скаржника, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження вчинення ОСОБА_2 протиправних дій, внаслідок яких відбулася державна реєстрація права власності на земельну ділянку, оскільки матеріалами справи доведено, що спірна земельна ділянка вибула з володіння держави внаслідок недобросовісних дій третьої особи, які полягали у наданні  ОСОБА_2 державному реєстратору підроблений документ, а саме Рішення 34 сесії 7 скликання Бірківської сільської ради, яке насправді сільською радою не приймалося.
Посилання апелянта на ту обставину, що при розгляді справи суд першої інстанції не врахував практику Верховного Суду з цього питання, викладену зокрема у постановах Верховного Суду від 30.11.2022 у справі № 522/14900/19, постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.11.2021 у справі № 914/3224/16, постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.10.2019 у справі № 992/3537/17, у постанові Верховного Суду від 12.04.2023 у справі № 205/7567/18 , у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.12.2022 у справі № 461/12525/15-ц, у постанові Верховного Суду від 15.03.2023 у справі №725/1824/20, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 01.04.2020 у справі № 610/1030/18, від 15.06.2021 у справі № 922/2416/17, у постанові Верховного Суду від 23.10.2019 у справі №917/1307/18, колегія суддів вважає неприйнятними та відхиляє, оскільки у справах, на які посилається ОСОБА_1 , предметом судового розгляду були подібні, але не аналогічні відносини, а при вирішенні питання про витребування майна з володіння добросовісного набувача в кожній конкретній справі має вирішуватися питання чи є втручання у мирне володіння майном законним; чи має воно на меті «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям, про що в тому числі наголошено і в постановах Верховного Суду, Великої Палати Верховного Суду, на які посилається ОСОБА_1 ..
Інші доводи викладені в апеляційній скарзі, щодо необґрунтованого висновку суду першої інстанції про задоволення позову, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи, які є підставою для скасування рішення, не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, внаслідок чого апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Літинського районного суду Вінницької області від 16 жовтня 2023 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Головуючий                                         О.Ю. Береговий

Судді                                                  О.В. Ковальчук

                                       Т.Б. Сало