ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
31 січня 2024 року
м. Київ
справа № 183/133/16
провадження № 61-15250св23
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Синельникова Є. В. (суддя-доповідач),
суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач - акціонерне товариство комерційного банку «ПриватБанк»,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, -товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон»,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області у складі судді Городецького Д. І. від 07 лютого 
2023 року та постанову Дніпровського апеляційного суду у складі колегії суддів: Барильської А. П., Зайцевої С. А., Максюти Ж. І., від21 вересня 2023 року.
Зміст позовної заяви та її обґрунтування 
1.           У січні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до                                             публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», про стягнення банківських вкладів та процентів за договором.
2.           На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначав, що 27 березня 2012 року між ним та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено договір 
№ SAMDN25000724602389 про банківський строковий валютний вклад (депозит) у національній валюті, який складається з заяви про оформлення вкладу «Мультивалютний, 12 місяців» від 27 березня 2012 року, Умов і Правил надання банківських послуг та Тарифів банку. За умовами зазначеного договору він передав, а відповідач прийняв на депозитний рахунок № НОМЕР_1 грошові кошти у сумі 10 000,00 грн. Процентна ставка на дату внесення вкладу складала 16,00 % річних, нарахування процентів та їх виплата здійснювалося в кінці строку вкладу. Договір був укладений на строк з 27 березня 2012 року по 27 березня 2013 року. Відповідно до умов договору, якщо по закінченню строку вкладу, клієнт не заявить банку про відмову у продовженні строку вкладу, вклад автоматично вважається продовженим ще на один строк. 
3.           Посилався на те, що строк дії договору був продовжений до 27 березня 2015 року, після чого він звертався до ПАТ КБ «ПриватБанк» з вимогою про повернення вкладу та процентів згідно з договором, однак йому було відмовлено з причини окупації АР Крим та м. Севастополя. 
4.           Зауважував, що відповідно до виписки з рахунку від 25 червня 2014 року за № 10208672 , станом на 25 червня 2014 року на його депозитному рахунку знаходилися грошові кошти у розмірі 11 800,64 грн.
5.           Крім того, 07 березня 2013 року між ним та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено договір № SAMDN25000733650942 про банківський строковий вклад (депозит) у національній валюті, який складається із заяви про оформлення вкладу «Стандарт на 12 місяців» від 07 березня 2013 року, Умов і Правил надання банківських послуг та Тарифів банку. За умовами цього договору він передав, а відповідач прийняв на депозитний рахунок № НОМЕР_3 грошові кошти у сумі 178 600,00 грн. Процентна ставка на день внесення вкладу складала 18,00 % річних, нарахування процентів та їх виплата здійснюється за кожний календарний день. Договір було укладено на строк з 07 березня 
2013 року по 07 березня 2014 року. Відповідно до умов договору, якщо по закінченню строку вкладу, клієнт не заявить банку про відмову у продовженні строку вкладу, вклад автоматично вважається продовженим ще на один строк. Таким чином, строк дії зазначеного договору був продовжений до 07 березня 2015 року, після чого він звертався до ПАТ КБ «ПриватБанк» про повернення вкладу та процентів згідно з договором. Однак, йому було відмовлено з причини окупації АР Крим та м. Севастополя. 
6.           Відповідно до виписки з рахунку від 25 червня 2014 року за № 10208672 , станом на 25 червня 2014 року на його депозитному рахунку знаходилися грошові кошти у розмірі 178 600,00 грн.
7.           Посилався на те, що він неодноразово звертався до відповідача з вимогою про повернення депозитних вкладів, однак працівники банку зазначали, що всі банки на території АР Крим закриті, і банк не має жодного відношення до відокремленого структурного підрозділу Філії «Кримське РУ ПАТ КБ «ПриватБанк», де укладалися договори. 
8.           03 липня 2015 року він звернувся до банку із заявою про видачу йому грошових коштів разом з повним розрахунком процентів за весь період. 
АТ КБ «ПриватБанк» в своїй відповіді від 11 липня 2015 року відмовилося виконувати договірні зобов`язання з посиланням на постанову Національного банку України від 06 травня 2014 року № 260 про вимушене припинення своєї діяльності на території АР Крим та м. Севастополь.
9.           Крім того, 15 жовтня 2013 року ПАТ КБ «ПриватБанк» відкрило на його ім`я рахунок та видало пенсійну картку № НОМЕР_4 , де станом на 30 квітня 2014 року знаходилися грошові кошти у розмірі 28 717,72 грн. Однак зазначена картка на час звернення до суду з невідомих причин заблокована і він не може отримати нараховану йому пенсію. Наведене свідчить про безпідставне користування відповідачем коштами, що належать йому.
10.        З огляду на наведене та враховуючи уточнення позовних вимог, 
ОСОБА_1 просив суд:
-                     розірвати договір № SAMDN25000724602389 від 27 березня 2012 року, укладений між ним та ПАТ КБ «ПриватБанк» про банківський строковий вклад, та стягнути з відповідача заборгованість за вказаним договором у розмірі 
190 430,96 грн, з яких: сума основного боргу - 10 000,00 грн; проценти - 
3 227,67 грн; 3 % річних - 2 907,19 грн; інфляційні втрати - 14 951,45 грн та 
3 % згідно з частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» - 162 251,84 грн;
-                     розірвати договір № SAMDN25000733650942 від 07 березня 2013 року, укладений між ним та ПАТ КБ «ПриватБанк» про банківський строковий вклад, та стягнути з відповідача заборгованість за вказаним договором у розмірі 
3 673 745,59 грн, з яких: сума основного боргу - 178 600,00 грн; проценти - 
64 912,54 грн; 3 % річних - 53 519,39 грн; інфляційні втрати - 278 903,10 грн та 
3 % згідно частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав           споживачів» - 3 097 810,56 грн; 
-                     стягнути з ПАТ КБ «ПриватБанк» на його користь грошові кошти за рахунком № НОМЕР_5 (пенсійна картка), відкритим 15 жовтня 
2013 року, в розмірі 2 823 079,96 грн, з яких: сума основного боргу - 
28 717,72 грн; проценти на рівні облікової ставки НБУ за користування чужими коштами згідно зі статтею 536 Цивільного кодексу України - 36 786,22 грн; 
3 % річних - 7 331,28 грн; інфляційні втрати - 74 327,59 грн та 3 % згідно з частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» - 
2 675 917,15 грн.
11.        Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 грудня 2021 року до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог, залучено товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон».
Стислий виклад позиції відповідача
12.        АТ КБ «ПриватБанк» заперечувало проти задоволення позовних вимог  ОСОБА_1 , посилаючись на необґрунтованість та безпідставність заявлених ним позовних вимог. Зазначало, що наразі в АТ КБ «ПриватБанк» доступ до первинних документів клієнтів Кримського РУ ПАТ КБ «ПриватБанк» є обмеженим у зв`язку з окупацією АР Крим. Посилалося на те, що 03 липня 
2015 року ОСОБА_1 вже звертався до банку із заявою про повернення грошових коштів, а тому депозитні договори припинили свою дію. При нарахуванні процентів повинен застосовуватися не розмір процентів, зазначений у цьому депозитному договорі, а розмір процентів для вкладів типу «На вимогу» за ставкою 1,00 % річних та типу «До запитання» за ставкою 0,01 % річних відповідно. 
13.        Стосовно вимог про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат відповідач просив застосувати наслідки спливу строку позовної давності та відмовити в задоволенні вимог, які виходять за межі трирічного строку позовної давності. 
14.        До вимог про стягнення пені просив застосувати річний строк позовної давності. Зазначав про те, що у позивача не виникло право на нарахування пені, у той же час просив зменшити її розмір на підставі частини третьої статті 551 ЦК України. 
15.        Додатково відповідач посилався на зміну первісного боржника за зобов`язанням ПАТ КБ «ПриватБанк» на нового боржника - ТОВ «ФК «Фінілон» на підставі договору про переведення боргу від 17 листопада 2014 року. Згода від вкладників ПАТ КБ «ПриватБанк», зокрема і від ОСОБА_1 , вважається отриманою за принципом мовчазної згоди. Вкладники банку надали таку згоду, якщо вони були ознайомлені з відповідним оголошенням про передачу їх коштів іншій особі, розміщеним на офіційному сайті банку. Ураховуючи наведене, вважав, що вклад повинно повертати саме ТОВ «ФК «Фінілон».
Основний зміст та мотиви судових рішень суду першої інстанції
16.        Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 лютого 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 про розірвання договорів банківського вкладу № SAMDN25000724602389 від 27 березня                    2012 року та № SAMDN25000733650942 від 07 березня 2013 року залишено без розгляду на підставі пункту 5 частини першої статті 257 Цивільного процесуального кодексу України.
17.        Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 лютого 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. 
18.        Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 грошові кошти
за договором банківського вкладу № SAMDN25000726602389 від 27 березня
2012 року в розмірі 44 478,81 грн, з яких: сума основного боргу - 10 000,00 грн, відсотки - 3 227,67 грн, пеня у розмірі трьох відсотків - 13 227,67 грн, а також за період з 06 липня 2015 року до 31 жовтня 2022 року 3% річних - 2 906,10 грн, інфляційні втрати - 15 117,37 грн. 
19.        Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 грошові кошти за договором банківського вкладу № SAMDN25000733650942 від 07 березня 
2013 року в розмірі 815 992,33 грн, з яких: сума основного боргу - 
178 000,00 грн, відсотки -  64 670,08 грн, пеня у розмірі трьох відсотків - 
242 670,08 грн, а також 3% річних - 53 314,28 грн, інфляційні втрати - 
277 337,89 грн. 
20.        Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 грошові кошти за договором банківського рахунку № НОМЕР_5 (пенсійна картка для виплат Gold) від 15 жовтня 2013 року в розмірі 174 434,24 грн, з яких: сума основного боргу - 28 717,72 грн, відсотки на рівні облікової ставки НБУ за період з 30 квітня 2014 року до 31 жовтня 2022 року - 36 786,20 грн, пеня у розмірі трьох відсотків - 28 717,72 грн, а також за період з 30 квітня 2014 року                     до 31 жовтня 2022 року 3% річних - 7 328,92 грн, інфляційні втрати -                            72 883,68 грн. 
21.        У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. 
22.        Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. 
23.        Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що поданими сторонами докази підтверджується факт укладення між сторонами договорів банківського вкладу та банківського рахунку, внесення позивачем на виконання їх умов грошових коштів та невиконання відповідачем свого обов`язку з повернення суми депозитів, нарахованих процентів, а також видачі грошових коштів з поточного рахунку, чим позбавлено позивача права користуватись належним йому майном. У зв`язку з цим наявні підстави для стягнення суми вкладів за договорами банківського вкладу, процентів, 3 % річних, а також інфляційних втрат за грошовими зобов`язаннями, визначеними у гривні. Припинення діяльності відділення банку на території АР Крим не має наслідком припинення договірних відносин між сторонами та не знімає з банку відповідальність за невиконання взятих на себе зобов`язань за договором. Договір про переведення боргу від 17 листопада 2014 року, укладений між                                      ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «ФК «Фінілон» без письмової згоди позивача, є нікчемним.
24.        Заявлену до стягнення пеню, нараховану на підставі положень частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», судом першої інстанції зменшено до суми утримуваних банком коштів на підставі положень частини третьої статті 551 ЦК України. Вимоги про стягнення 3 % річних та інфляційного збільшення боргу відповідно до приписів статті 625 ЦК України за період з 06 липня 2015 року по 31 жовтня 2022 року суд вважав такими, що заявлені позивачем в межах строку позовної давності.
25.        Розмір судових витрат на професійну правничу допомогу, який підлягає стягненню з відповідача за результатами розгляду справи, визначений судом першої інстанції в сумі 15 077,52 грн з урахуванням складності справи, кількості судових засідань, кількості та змісту поданих представником позивача процесуальних документів, а також вимог співмірності і розумності.
Основний зміст та мотиви судового рішення судів апеляційної інстанції
26.        Постановою Дніпровського апеляційного суду від21 вересня 2023 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» залишено без задоволення. Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області 
від 07 лютого 2023 року залишено без змін. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. 
27.        Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , зазначивши, що факт укладення договорів банківського вкладу і банківського рахунку, а також невиконання відповідачем своїх зобов`язань  підтверджується належними, допустимими та достатніми доказами. Укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», та ТОВ «ФК «Фінілон» договір про переведення боргу від 17 листопада 2014 року, без письмової згоди самого вкладника ОСОБА_1 , який є стороною письмових договорів банківського вкладу, є нікчемним в силу положень частини першої статті 520, частини першої статті 654, частини другої статті 1059 ЦК України. Проценти за договорами нараховані згідно з положеннями законодавства, умовами договорів та з урахуванням дати їх розірвання на підставі поданої позивачем заяви. Штрафні санкції нараховані відповідно до положень статей 611, 625 ЦК України та з урахуванням судової практики. 
28.        Крім того, зазначено, що надані позивачем докази підтверджують понесення ним витрат на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції, розмір яких є обґрунтованим.
Узагальнені доводи касаційної скарги
29.        23 жовтня 2023 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 лютого 2023 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від21 вересня 2023 року, ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.  
30.        Підставами касаційного оскарження судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального і порушення норм процесуального права, вказавши, що суди застосували норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 рокуу справі № 523/9076/16-ц, від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16, від 08 листопада 2019 року у справі 
№ 127/15672/16-ц, від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17 та у постановах Верховного Суду від 11 липня 2018 року у справі № 470/493/17, 
від 10 березня 2021 року у справі № 607/11746/17, від 06 жовтня 2021 року у справі № 263/11275/18, від 21 жовтня 2021 року у справі № 750/2055/20, 
від 08 грудня 2021 року у справі № 757/26746/17-ц, від 21 грудня 2021 року у справі № 369/7118/18, від 16 лютого 2022 року у справі № 757/38605/19, 
від 27 квітня 2022 року у справі № 321/1260/19, від 01 червня 2022 року у справі №904/1721/20, від 17 серпня 2022 року у справі № 757/52893/19-ц,
від 28 вересня 2022 року у справі № 530/1995/18 (пункт 1 частини другої          статті 389 ЦПК України), а також вказує, що суди не дослідили зібрані у справі докази та не надали їм належної правової оцінки (пункт 4 частини другої              статті 389 ЦПК України).  
31.        Касаційна скарга обґрунтована посиланням на те, що суди попередніх інстанцій не врахували факт відступлення ПАТ КБ «ПриватБанк» своїх зобов`язань на користь ТОВ «ФК «Фінілон». Заявник вважає, що з огляду на відсутність будь-яких письмових заперечень від позивача щодо переведення богу за спірними договорами, його було здійснено зі згоди ОСОБА_1 . Вважає, що АТ КБ «ПриватБанк» не є боржником у спірних правовідносинах, а тому і не є належним відповідачем у справі.
32.        Також банк вважає необґрунтованими висновки суду апеляційної інстанції про нікчемність договору про переведення боргу, посилаючись на правові висновки Верховного Суду про те, що відсутність згоди кредитора на переведення боргу не зумовлює нікчемності договору про переведення боргу між новим та первісним боржниками, а свідчить про те, що такий договір не породив правових наслідків для кредитора, тобто не відбулося переведення боргу.
33.        Зосереджує увагу на тому, що відповідно до статті 205 ЦК України волевиявлення учасника правочину може виражатися: в певних діях; мовчанні; усній формі; письмовій (електронній) формі. Мовчанням слід вважати вираженням волі сторони правочину, коли воно при конкретній ситуації може бути підданим оцінці як прояв волі, направленої на вчинення правочину.
34.        Згода кредитора не має правовстановлюючого значення при укладенні договору між боржниками (первісним та новим), а є однією з умов дійсності договору переведення боргу у відношенні лише одного з його наслідків (заміни боржника), але не є необхідним елементом самого договору про переведення боргу та не може впливати на його недійсність в цілому.
35.        Крім того, згода кредитора у тому числі, яка надана/отримана шляхом вираження її через конклюдентні дії такого кредитора, до яких відноситься також і мовчазна згода, надана після укладення та виконання сторонами договору про переведення боргу - свідчить про досягнення ефекту переведення боргу і перебування кредитора у зобов`язальному правовідношенні з новим боржником.
36.        Акцентує увагу на тому, що лише учасник процесу має право заявляти про недійсність договору, посилаючись на порушення безпосередньо його прав та інтересів таким правочином.
37.        Дійсність договору про переведення боргу від 17 листопада 2014 року підтверджується також постановою Верховного Суду від 01 червня 2022 року у справі № 904/1721/20 за позовом АТ КБ «ПриватБанк» до ТОВ «ФК «Фінілон» про внесення змін до такого договору у зв`язку з істотною зміною обставин.
38.        У зв`язку з відсутністю у АТ КБ «ПриватБанк» з 17 листопада 2014 року зобов`язань за спірними договором, вважає, що судами попередніх інстанцій безпідставно стягнуто з банку суму процентів, 3 % річних, інфляційних нарахувань та пені. 
39.        Додатково зауважує про порушення порядку нарахування процентів за договором банківського рахунка - з урахуванням облікової ставки НБУ, та, як наслідок, нарахування 3 % річних, інфляційних нарахувань на суму боргу, розраховану судом з неправильно визначеною сумою процентів.
40.        Крім того, посилається на неправильно визначений період нарахування штрафних санкцій за договором банківського рахунка, з огляду на те, що із заявою про повернення коштів позивач звернувся до банку 03 липня 2015 року. 
41.        Зауважує про порушення порядку обчислення 3 % річних, з огляду на відсутність підстав для нарахування такої штрафної санкції на суму невиплачених процентів.
42.        Вважає, що строк позовної давності позивачем пропущено, оскільки останній неодноразово уточнював позовні вимоги, а остаточні позовні вимоги щодо стягнення 3 % річних стосуються періоду по 19 жовтня 2020 року. Відтак, вважає, що 3 % річних можуть бути стягнуті лише за період з 19 жовтня 
2017 року по 19 жовтня 2020 року.
43.        Інфляційні нарахування за договором банківського рахунка стягнуті судом у більшому розмірі, ніж заявлено ОСОБА_1  у позовних вимогах, крім того, такі вимоги заявлені позивачем станом на 31 жовтня 2022 року, тобто з пропуском строку позовної давності.
44.        В частині нарахування пені, передбаченої частиною п`ятою статті 10 Законом України «Про захист прав споживачів», посилається на безпідставність її стягнення після розірвання договорів банківського вкладу (06 липня 
2015 року) та відсутності підстав для її застосування до правовідносин, що випливають з договору банківського рахунка. Вважає, що відповідальність щодо неналежного виконання зобов`язань за договором банківського рахунка визначена положеннями статті 32 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні».
45.        Судові витрати на професійну правничу допомогу вважає необґрунтованими, а суму судового збору такою, що стягнута судом без урахування принципу пропорційності.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
46.        Ухвалою Верховного Суду від 02 листопада 2023 року відкрито касаційне провадження у справі № 183/133/16, витребувано матеріали справи із суду першої інстанції.
47.        28 листопада 2023 року матеріали цивільної справи № 183/133/16 надійшли на адресу Верховного Суду.
48.        Ухвалою Верховного Суду від 07 грудня 2023 року задоволено частково заяву АТ КБ «ПриватБанк» про зупинення виконання рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 лютого 2023 року та постанови Дніпровського апеляційного суду від 21 вересня 2023 року до закінчення касаційного провадження. Зупинено виконання рішенняНовомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області 
від 07 лютого 2023 року до закінчення касаційного провадження. 
49.        Ухвалою Верховного Суду від 24 січня 2024 року справу призначено до судового розгляду колегією з п`яти суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами. 
Відзив на касаційну скаргу до Верховного суду не надійшов
Фактичні обставини справи, встановлені судами
50.        27 березня 2012 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено договір № SAMDN25000724602389 про банківський строковий вклад (депозит) у національній валюті, який складається з заяви про оформлення вкладу «Мультивалютний, 12 місяців» від 27 березня 2012 року, Умов і Правил надання банківських послуг та Тарифів Банку. За умовами договору позивач передав, а відповідач прийняв на депозитний рахунок № НОМЕР_1 грошові кошти у сумі 10 000,00 грн. Процентна ставка на дату внесення вкладу складала 16,00 % річних, нарахування процентів та їх виплата здійснювалося в кінці строку вкладу. Договір був укладений на строк з 27 березня 2012 року по 27 березня 2013 року. Якщо по закінченню строку вкладу клієнт не заявить банку про відмову від продовження строку вкладу, вклад автоматично вважається продовженим ще на один строк. Строк вкладу продовжується неодноразово без явки клієнта до банку.
51.        На підтвердження факту укладення депозитного договору позивачем надано копію договору, довідку про стан рахунків № 10208672 від 14 червня 2014 року, виписку за рахунком № НОМЕР_1  від 25 червня 2014 року.
52.        Факт внесення ОСОБА_1 грошових коштів за вказаним депозитним договором підтверджується оригіналом квитанції № 30 
від 27 березня 2012 року на суму 10 000,00 грн, зміст якої було встановлено висновком експерта № 984-19 від 19 квітня 2019 року. Крім того, згідно з витягом з електронного додатку «Приложение 1 (Реестр Кредиторов) к договору перевода долга от 17.11.2014 г.», в якому вказано ОСОБА_1 , як кредитора, депозитний рахунок № НОМЕР_1 та суму грошових коштів, в тому числі процентів, що підлягають сплаті за договором 
№ SAMDN25000724602389, зазначено 1 800,64 грн та 10 054,79 грн.
53.        Довідка про стан рахунків та виписка за рахунком була надана позивачу Кримським регіональним відділенням ПАТ КБ «ПриватБанк» після припинення діяльності відокремлених підрозділів філії «Кримське регіональне управління» ПАТ КБ «ПриватБанк», що свідчить про доведеність факту укладення договору та внесення коштів за вказаним договором між ОСОБА_1 та 
ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк».
54.        07 березня 2013 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено договір №SAMDN25000733650942 про банківський строковий вклад (депозит) у національній валюті, який складається із заяви про оформлення вкладу «Стандарт на 12 місяців» від 07 березня 2013 року, Умов і Правил надання банківських послуг та Тарифів банку. За умовами цього договору позивач передав, а відповідач прийняв на депозитний рахунок 
№ НОМЕР_3 грошові кошти у сумі 178 600,00 грн. Процентна ставка на день внесення вкладу складала 18,00 % річних, нарахування процентів та їх виплата здійснюється за кожний календарний день. Договір був укладений на строк з 07 березня 2013 року по 07 березня 2014 року. Якщо по закінченню строку вкладу клієнт не заявить банку про відмову від продовження строку вкладу, вклад автоматично вважається продовженим ще на один строк. Строк вкладу продовжується неодноразово без явки клієнта до банку. 
55.        На підтвердження факту укладення депозитного договору позивачем надано копію договору, довідку про стан рахунків №10208672 від 14 червня 
2014 року, виписку за рахунком № НОМЕР_3 від 25 червня 2014 року.
56.        У витязі з електронного додатку «Приложение 1 (Реестр Кредиторов) к договору перевода долга от 17.11.2014 г.» вказано ОСОБА_1 як кредитора, зазначено депозитний рахунок № НОМЕР_3 та суму грошових коштів, в тому числі процентів, що підлягають сплаті за договором №SAMDN25000733650942, - 181 535,89 грн.
57.        Довідка про стан рахунків та виписка за рахунком була надана позивачу Кримським регіональним відділенням ПАТ КБ «ПриватБанк» після припинення діяльності відокремлених підрозділів філії «Кримське регіональне управління» Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк», що свідчить про доведеність факту укладення договору та внесення коштів за вказаним договором.
58.        17 листопада 2014 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «ФК «Фінілон» укладено договір про переведення боргу, в додатку до якого міститься вся інформація щодо сум депозитів та відсотків, які підлягають сплаті вкладнику ОСОБА_1 .
59.        03 липня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до ПАТ КБ «ПриватБанк» із заявою про повернення коштів за вказаними депозитними вкладами, однак 
АТ КБ «ПриватБанк» не здійснено виплату коштів за депозитними договорами, укладеним з позивачем. 
Позиція Верховного Суду
60.        Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.
61.        Відповідно до пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку та якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
62.        Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
63.        Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
64.        Згідно з статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
65.        Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
66.        Відповідно до статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» вклад (депозит) - це кошти в готівковій або безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку, які підлягають виплаті вкладнику відповідно до законів України та умов договору.
67.        Згідно з частиною першою статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.
68.        Відповідно до частини першої статті 1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається в письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.
69.        До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 ЦК України), якщо інше не встановлено главою 71 ЦК України або не випливає із суті договору банківського вкладу (частина третя статті 1058 ЦК України).
70.        Згідно з частинами першою та другою статті 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов`язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором.
71.        Згідно з частинами першою, другою статті 1066 ЦК Україниза договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.
72.        Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами.
73.        Положенням частин першої, третьої статті 1068 ЦК України, у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що банк зобов`язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка.
74.        Банк зобов`язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідної розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом.
75.        У разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом (статті 1173 ЦК України).
76.        Відповідно до частини першої статті 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпорядження рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов`язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансування тероризму чи фінансування розповсюдження зброї масового знищення, передбачених законом.
77.        Встановивши, що між позивачем та ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», було укладено два договори банківського вкладу (№ SAMDN25000724602389 від 27 березня 2012 року, 
№ SAMDN25000733650942 від 07 березня 2013 року) та договір банківського рахунка з видачею 15 жовтня 2013 року картки № НОМЕР_5 (пенсійна картка), ОСОБА_1 вніс визначену договорами банківського вкладу суму грошових коштів, а також використовував відкритий на його ім`я банківський рахунок № НОМЕР_5 згідно з призначенням, однак відповідач на вимогу позивача повернути вклади та розблокувати картковий рахунок або видати кошти, які обліковувались на ньому, не виконав свого обов`язку з повернення таких коштів та сплати процентів за їх користування, загалом законними та обґрунтованими є висновки судів попередніх інстанцій про наявність підстав для стягнення на користь позивача суми вкладу та грошових коштів, яка обліковується на належному йому картковому рахунку, а також нарахованих процентів на зазначені суми та штрафних санкцій у зв`язку з невиконанням відповідачем грошового зобов`язання.
 
Щодо заміни боржника у зобов`язанні
78.        Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, відповідач посилався на відсутність у банку зобов`язань перед позивачем у зв`язку з відступленням на користь ТОВ «ФК «Фінілон» зобов`язань за указаними вище договорами, укладеними з ОСОБА_1 , на підставі договору про переведення боргу від 17 листопада 2014 року із використанням мовчазної згоди позивача. Із зазначених підстав АТ КБ «ПриватБанк» вважало себе неналежним відповідачем у справі, що переглядається в касаційному порядку.
79.        Відповідно до статті 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом.
80.        Законодавець встановлює обмеження на заміну боржника у зобов`язанні поза волею кредитора. Такий підхід має на меті убезпечити кредитора від непередбачуваного та неочікуваного ризику невиконання зобов`язання внаслідок заміни особи боржника.
81.        Необхідність отримання згоди кредитора на переведення боргу зумовлена тим, що особа боржника завжди має істотне значення для кредитора.
82.        Вступаючи у договірні відносини, кредитор розраховував на отримання виконання з огляду на якості конкретного боржника (здатність виконати обов`язок, платоспроможність, наявність у боржника майна тощо).
83.        За змістом статті 520 ЦК України у правовідносинах із заміни боржника беруть участь три особи: кредитор, боржник, особа, інша особа, яка має намір стати боржником. Отже, боржник або особа, яка висловила намір стати боржником, може запропонувати кредитору заміни боржника, або сам кредитор може запропонувати замінити боржника.
84.        У будь-якому випадку для здійснення такої заміни має бути тристороння згода: боржник виявив згоду на те, щоб він був замінений; третя особа виявила згоду на те, щоб набути обов`язків боржника; кредитор надав згоду на заміну боржника. Відсутність згоди хоча б однієї із сторін не дає підстав для заміни боржника.
85.        Відповідно до статті 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні, яке виникло на підставі правочину, що підлягає державній реєстрації, має бути зареєстрований в порядку, встановленому для реєстрації цього правочину, якщо інше не встановлено законом.
86.        Оскільки позивач не надавав згоди на переведення боргу від 
АТ КБ «Приватбанк» до ТОВ «ФК «Фінілон» за договорами банківського вкладу та банківського рахунка відповідно до статті 520 ЦК України, договір про переведення боргу між банком та ТОВ «ФК «Фінілон» шляхом використання принципу мовчазної згоди вкладника та клієнта банку не створює правових наслідків для позивача.
87.        Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 квітня 2023 року у справі № 199/3152/20, постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 липня 2023 року у справі № 175/4639/19.
88.        Водночас, суди попередніх інстанцій, встановивши відсутність згоди позивача на укладення договору про переведення боргу між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «ФК «Фінілон», а також відсутність підстав для заміни боржника з АТ КБ «ПриватБанк» на ТОВ «ФК «Фінілон» у спірних правовідносинах, помилково вважали нікчемним договір переведення боргу           від 17 листопада 2014 року.
89.        Згідно з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 липня 2023 року у справі № 175/4639/19, а також у постанові Верховного Суду від 27 квітня 
2022 року у справі № 321/1260/19, на яку посилається заявник, як на підставу касаційного оскарження, відсутність згоди кредитора на переведення боргу не зумовлює нікчемності договору про переведення боргу між новим та первісним боржниками. Відсутність згоди кредитора на переведення боргу свідчить, що договір про переведення боргу між новим та первісним боржниками не породив правових наслідків для кредитора, тобто не відбулося переведення боргу.
90.        Враховуючи наведене, суди попередніх інстанцій помилково констатували нікчемність договору переведення боргу від 17 листопада 2014 року, у зв`язку із чим касаційна скарга в цій частині є обґрунтованою, оскаржені судові рішення підлягають зміні шляхом виключення з мотивувальної частини посилання на нікчемність договору про переведення боргу від 17 листопада 2014 року.
Щодо стягнення коштів за договорами банківського вкладу 
91.        Встановивши факт невиконання відповідачем своїх зобов`язань за договорами банківського вкладу № SAMDN25000724602389 від 27 березня 
2012 року та №  SAMDN25000733650942 від 07 березня 2013 року, неповернення позивачу вкладів та нарахованих на них процентів на його вимогу від 03 липня 2015 року, суди попередніх інстанцій дійшли висновку про те, що зазначені договори вважається розірваними з 06 липня 2015 року, у зв`язку із чим на користь позивача підлягає стягненню сума вкладів, нарахованих процентів, штрафних санкцій, передбачених статтею 625 ЦК України, а також пені, передбаченої частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».
92.        Доводи касаційної скарги АТ КБ «ПриватБанк» стосуються лише неправильного розрахунку 3 % річних та інфляційних нарахувань, а також безпідставного нарахування пені, передбаченої частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», після розірвання зазначених договорів. Доводів щодо неправильного встановлення дати розірвання договорів чи нарахування процентів за ними касаційна скарга не містить, а тому в силу положень статті 400 ЦПК України,суд касаційної інстанції не перевіряє оскаржені судові рішення в цій частині.
93.        Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
94.        За змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
95.        Відповідно до вимог частини другої статті 625 ЦК України боржник зобов`язаний відшкодувати інфляційні втрати та три проценти річних від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові за весь час прострочення, у тому числі і за час розгляду справи про стягнення основного боргу у судах. 
96.        Зазначене узгоджується з правовими висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 30 березня 2016 року у справі 
№ 6-2168цс15, Великої Палати Верховного Суду у постановах від 04 червня 
2019 року у справі № 916/190/18, від 08 листопада 2019 року у справі 
№ 127/15672/16.
97.        З моменту розірвання договору вкладу нарахування передбачених договором процентів припиняється, а права та інтереси позивача забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання (у постанові Верховного Суду від 27 квітня 2022 року у справі № 321/1260/19).
98.        Встановивши, що банк не виплатив позивачу суми вкладів та нарахованих на них процентів після розірвання 06 липня 2015 року договорів банківського вкладу, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, дійшов правильного висновку про наявність підстав для стягнення з банку на користь позивача 3 % річних та інфляційних нарахувань на підставі статті 625 ЦК України за період з 06 липня 2015 року по 31 жовтня 2022 року.
99.        Посилання касаційної скарги на пропуск позивачем позовної давності щодо зазначених вимог є безпідставними.
100.     Відповідно до пункту 2 частини першої статті 268 ЦК України позовна давність не поширюється на вимогу вкладника до банка (фінансової установи) про видачу вкладу.
101.     У постанові від 30 листопада 2022 року у справі № 757/24677/18-ц Верховний Суд, вирішуючи подібний спір, зазначив, що предметом цього спору є саме вимоги про стягнення коштів за договорами депозитних вкладів, а нарахування 3 % річних на підставі частини другої статті 625 ЦК України входять до складу грошового зобов`язання, вимоги про стягнення якого нараховані та заявлені у зв`язку з невиконанням грошового зобов`язання про видачу вкладу, на зазначені вимоги позовна давність не поширюється.
102.     Вказане узгоджується з правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постановах: від 23 лютого 2022 року у справі № 363/3965/15, 
від 29 березня 2023 року у справі № 607/955/21, від 13 вересня 2023 року у справі № 757/11769/22-ц.
103.     Водночас, обґрунтованими є доводи касаційної скарги щодо відсутності правових підстав для стягнення інфляційних нарахувань за договором банківського вкладу № SAMDN25000724602389 від 27 березня 2012 року у розмірі 15 117,37 грн, з огляду на те, що позивачем сума інфляційних нарахувань заявлена у розмірі 14 951,45 грн.
104.     Відповідно до положень частин першої, третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
105.     Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
106.     З урахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства, суди попередніх інстанцій безпідставно не урахували зміст заявлених 
 ОСОБА_1 позовних вимог щодо стягнення інфляційних нарахувань за договором банківського вкладу № SAMDN25000724602389 від 27 березня 
2012 року, у зв`язку із чим ухвалили судові рішення у цій частині з виходом за межі позовних вимог. 
107.     В іншій частині суди попередніх інстанцій вірно застосували частину другу статті 625 ЦК України до спірних правовідносин, вказавши про наявність правових підстав для її застосування та зробивши правильні розрахунки відповідних сум. Висновки судів попередніх інстанцій щодо стягнення 3 % річних та інфляційних втрат узгоджуються з правовими висновками щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеними у постановах Верховного Суду.
108.     Посилання касаційної скарги щодо відсутності правових підстав для застосування до спірних правовідносин положень частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», з огляду на нарахування передбаченої зазначеними положеннями суми пені після припинення правовідносин з договору банківського вкладу є безпідставними.
109.     Судами попередніх інстанцій встановлено та це не оспорюється сторонами, що спірні договори банківського вкладу були розірвані 06 липня 2015 року. У той же час, як зміст заявлених  ОСОБА_1 позовних вимог, так і зміст оскаржуваних судових рішень, свідчить про те, що судом вирішувалось питання щодо стягнення пені, передбаченої частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», за договорами банківського вкладу за період чинності договірних зобов`язань - до 06 липня 2015 року.
110.     Доводів щодо неправильного обрахунку пені чи застосування положень частини третьої статті 551 ЦК України касаційна скарга не містить, у зв`язку із чим суд касаційної інстанції не перевіряє оскаржені судові рішення в цій частині.
Щодо стягнення коштів за договором банківського рахунка
111.     Судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідач не виконує взяті на себе зобов`язання за договором банківського рахунка, який відкритий 
15 жовтня 2013 року на ім`я позивача (картковий рахунок № НОМЕР_5 (пенсійна картка)), куди надходили пенсійні виплати, указаний рахунок заблокований, розпорядження клієнта щодо видачі грошових коштів банком не виконуються.
112.     Станом на 30 квітня 2014 року на вказаному рахунку доступна сума грошових коштів становила 28 717,72 грн. Строк дії картки - до 30 червня 
2017 року. Зазначене підтверджується довідкою про стан рахунків № 10208672 від 14 червня 2014 року та випискою за рахунком № НОМЕР_5 
від 25 червня 2014 року. Така ж сума зазначалась відповідачем у додатку до договору переведення боргу від 17 листопада 2014 року.
113.     АТ КБ «ПриватБанк» у касаційній скарзі не спростовує факту невиконання взятих на себе зобов`язань за договором банківського рахунка на суму 
28 717,72 грн, водночас, зауважує про неправомірність нарахування процентів у розмірі облікової ставки НБУ, штрафних санкцій, передбачених статтею 625 ЦК України, з посиланням на розірвання договору на підставі заяви позивача              від 03 липня 2015 року, а також неможливості застосування до спірних правовідносин положень частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».
114.     Відповідно до статті 1070 ЦК України за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта, банк сплачує проценти, сума яких зараховується на рахунок, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка або законом.
115.     Сума процентів зараховується на рахунок клієнта у строки, встановлені договором, а якщо такі строки не встановлені договором, - зі спливом кожного кварталу.
116.     Проценти, передбачені частиною першою цієї статті, сплачуються банком у розмірі, встановленому договором, а якщо відповідні умови не встановлені договором, - у розмірі, що звичайно сплачується банком за вкладом на вимогу.
117.     Вирішуючи питання про стягнення з відповідача суми процентів за указаним договором банківського рахунка, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, виходив з того, що оскільки встановлений строк дії картки для виплат Gold № НОМЕР_5 закінчувався 30 червня 2017 року, проценти за користування коштами після спливу вищезазначеного строку не встановлювалися, а тому правовідносини не є договірними, у зв`язку з чим такі проценти підлягають нарахуванню відповідно до положень статей 536, 1048 ЦК України.
118.     Колегія суддів не погоджується з таким висновком судів попередніх інстанцій з огляду на наступне. 
119.     Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина перша                статті 631 ЦК України).
120.     У постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 уже неодноразово вказувалося, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу. За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові.
121.     Подібний правовий висновок було викладено також у постановах Верховного Суду від 07 листопада 2023 року у справі № 757/2801/20-ц, 
від 18 грудня 2023 року у справі № 757/46879/20-ц, ухвалених після подання касаційної скарги.
122.     Встановивши, що правовідносини між сторонами на підставі договору банківського рахунка тривали до дати закінчення строку дії картки (30 червня 2017 року), при цьому з 30 квітня 2014 року на рахунку обліковувалися грошові кошти у розмірі 28 717,72 грн, суди попередніх інстанцій безпідставно стягнули з відповідача проценти за користування такими коштами та штрафні санкції у зв`язку з невиконанням грошового зобов`язання за один і той же період - 
з 30 квітня 2014 року по 31 жовтня 2022 року.
123.     Колегія суддів зауважує, що посилання касаційної скарги на припинення між сторонами правовідносин з договору банківського рахунка на підставі заяви ОСОБА_1 від 03 липня 2015 року є безпідставними, з огляду на те, що у зазначеній заяві позивач не ставив вимог про розірвання договору банківського рахунка чи закриття останнього. Вимоги ОСОБА_1 стосувались виключно виконання умов договору банківського рахунка - надання виписки по рахунку, його розблокування з видачею коштів.
124.     З огляду на відсутність у матеріалах справи доказів встановлення у договорі банківського рахунка процентів за користування коштами на ньому, такі проценти підлягають стягненню відповідно до частини другої статті 1070 ЦК України - у розмірі процентів за вкладом на вимогу.
125.     Судами попередніх інстанцій при вирішенні позовних вимог про стягнення процентів за договорами банківського вкладу встановлено, що розмір процентів за вкладами за вимогу у відповідача у спірний період становив 1 %. 
126.     Ураховуючи, що судами попередніх інстанцій було повно встановлено фактичні обставини справи та беручи до уваги, що справа розглядається в судах з січня 2016 року, колегія суддів з метою економії процесуального часу та забезпечення права учасників справи на вирішення їх спору у розумні строки, вважає за можливе здійснити відповідний розрахунок процентів та штрафних санкцій, передбачених статтею 625 ЦК України, за невиконання умов договору банківського рахунку.
127.     Відтак, з урахуванням заявлених  ОСОБА_1 позовних вимог, а також строку дії договору банківського рахунку, який відповідає строку дії картки, проценти за договором банківського рахунку підлягають стягненню за період з 30 квітня  2014 року по 30 червня 2017 року у розмірі 911,10 грн (28 717,72 грн*1%* 1 158 днів/365/100). 
128.     Сума 3 % річних за період з 01 липня 2017 року по 31 жовтня 2022 року складає 4 746,29 грн (29 628,82 грн (28 717,72 грн + 911,10 грн)*3%*
1949 днів/365/100).
129.     Інфляційні втрати від несвоєчасного виконання зобов`язань по поверненню коштів у сумі 28 717,72 грн за період з 01 липня 2017 року 
по 31 жовтня 2022 року складають 21 764,52 грн (29 628,82 грн*1.73457274 - 29 628,82 грн).
130.     Посилання заявника на пропуск позивачем позовної давності щодо зазначених вимог були правильно відхилені судами попередніх інстанцій з огляду на те, що позов у справі, яка переглядається, було заявлено 
14 січня 2016 року.
131.     Доводи касаційної скарги АТ КБ «ПриватБанк» про відсутність правових підстав для застосування до правовідносин з договору банківського рахунку положень частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» є необґрунтованими, з огляду на те, що Законом України «Про захист прав споживачів» врегульовані договірні відносини за участі споживача.
132.     Частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.
133.     Таким чином, пеня, передбачена частиною п`ятою статті 10 зазначеного Закону, застосовується в разі порушення виконання договірного зобов`язання на користь споживача.
134.     Правова позиція про те, що відмова банку виконати розпорядження клієнта з видачі належних йому за договором банківського рахунку сум свідчить про невиконання банком своїх зобов`язань і має наслідком настання відповідальності, визначеної частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц.
135.     Розрахунок зазначених сум пені, з огляду на відсутність доводів касаційної скарги щодо його необґрунтованості, судом касаційної інстанції не перевіряється.
136.     Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
137.     Ураховуючи наведене, оскаржені судові рішення підлягають зміні в частині мотивів відхилення доводів відповідача про заміну боржника у зобов`язанні (з виключенням посилання на нікчемність договору про переведення боргу від 17 листопада 2014 року), а також в частині розміру інфляційних нарахувань за договором банківського вкладу 
№ SAMDN25000724602389 від 27 березня 2012 року (зменшення суми з 
15 117,37 грн до 14 951,45 грн), процентів за договором банківського рахунка (зменшення суми з 36 786,20 грн до 911,10 грн), 3 % річних за договором банківського рахунка (зменшення суми з 7 328,92 грн до 4 746,29 грн) та інфляційних нарахувань за договором банківського рахунка (зменшення суми з 72 883,68 грн до 21 764,52 грн). 
Щодо розподілу судових витрат
138.     Згідно з положеннями частини першої, пункту 3 частини другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі часткового задоволення позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
139.     Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
140.     Якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина тринадцята статті 141 ЦПК України).
141.     Колегія суддів зауважує, що як судом першої, так і судом апеляційної інстанції було здійснено розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу, понесених позивачем у відповідних судових інстанціях.
142.     Так, судами попередніх інстанцій витрати на професійну правову допомогу були стягнуті з урахуванням складності справи, кількості судових засідань, кількості та змісту поданих представником позивача процесуальних документів, а також вимог співмірності і розумності. Доводи касаційної скарги зазначених висновків не спростовують. 
143.     Колегія суддів зауважує, що касаційна скарга не містить посилань на неправильне застосування судами попередніх інстанцій в цій частині норм матеріального чи процесуального права, зводиться в загальному до необхідності переоцінки доказів, що в силу положень статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.
144.     Згідно з правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення.
145.     Водночас, колегія суддів погоджується з доводами касаційної скарги щодо неправильного застосування судом першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, положень статті 141 ЦПК України в частині розподілу судових витрат з урахуванням пропорційності задоволених позовних вимог. Крім того, враховуючи, що за наслідками касаційного перегляду справи, оскаржені судові рішення судів попередніх інстанцій змінено у тому числі в частині стягнутих з відповідача сум, розмір судових витрат (судового збору, витрат на проведення експертизи та витрат на професійну правничу допомогу), який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача підлягає пропорційному зменшенню.
146.     Ураховуючи, що при зверненні до суду з позовом         ОСОБА_1  просив стягнути грошові кошти у загальному розмірі 6 687 256,51 грн, а за результатами касаційного перегляду справи такі вимоги підлягають до задоволення у розмірі 945 165,57 грн (14,13 %), сума судового збору, яка підлягала б стягненню при розподілі судового збору, понесеного позивачем у суді першої інстанції, становила 973, 56 грн ((1 378 грн *5)*14,13 %). Однак, з огляду на те, що при зверненні до суду з позовом,   ОСОБА_1 сплатив 555,00 грн, на його користь підлягає стягненню 555,00 грн. Решта суми (418,56 грн) з урахування положень частини шостої статті 141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача в дохід держави.
147.     Понесені позивачем судові витрати на проведення експертизи у розмірі 
7 536,00 грн підлягають відшкодуванню останньому в порядку розподілу судових витрат у розмірі 1 064,84 грн (7 536 грн *14,13%). Витрати на професійну правничу допомогу, надану позивачу у суді першої інстанції, з урахуванням принципу пропорційності задоволених позовних вимог, підлягають відшкодуванню останньому у розмірі 13 762,62 грн (97 400,00 грн *14,13 %).
148.     У той же час, справа переглядалася в апеляційному та касаційному порядках лише щодо стягнутої судом першої інстанції заборгованості у розмірі 1 034 905,38 грн, а тому вимоги апеляційної та касаційної скарг 
АТ КБ «ПриватБанк» вважаються задоволеними на 8,67 %. Судові витрати на професійну правничу допомогу, понесені         ОСОБА_1 у суді апеляційної інстанції, підлягають задоволенню у розмірі 15 526,10 грн                                          (17 000,00 грн*91,33 %).
149.     Враховуючи наведене, сума судових витрат, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача у порядку розподілу судових витрат складає 30 908,56 грн ((13 762,62 грн(витрати на професійну правничу допомогу, понесені позивачем у суді першої інстанції) + 15 526,10 грн (витрати на професійну правничу допомогу, понесені позивачем у суді першої інстанції) + 555,00 грн (судовий збір у суді першої інстанції) + 1 064,84 грн (витрати на проведення експертизи)).
Керуючись статтями 402, 409, 412, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду 
ПОСТАНОВИВ:
1.           Касаційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.
2.           РішенняНовомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 лютого 2023 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від21 вересня 2023 року змінити шляхом виключення з мотивувальної частини посилання на нікчемність договору про переведення боргу від 17 листопада 2014 року, який укладений між публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» і товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон».
3.           РішенняНовомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 лютого 2023 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від21 вересня 2023 року змінити в частині стягнення з акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_6 ):інфляційних нарахувань за договором банківського вкладу № SAMDN25000724602389 від 27 березня 2012 року, зменшивши суму з15 117,37 грн до 14 951,45 грн, процентів за договором банківського рахунка, зменшивши суму з 36 786,20 грн до 911,10 грн, 3 % річних за договором банківського рахунка, зменшивши суму з 7 328,92 грн до 4 746,29 грн, та інфляційних нарахувань за договором банківського рахунка, зменшивши суму з 72 883,68 грн до 21 764,52 грн, а також провести новий розподіл судових витрат.
4.           Стягнути з акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_6 ): в порядку розподілу судових витрат у справі 30 908 (тридцять тисяч дев`ятсот вісім) грн               56 коп.
5.           Стягнути з акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь держави в порядку розподілу судового збору 418 (чотириста вісімнадцять) грн 56 коп.
6.           Поновити виконання рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 лютого 2023 року з урахуванням внесених змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                    Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                                     О. В. Білоконь
 
                                                                                              О. М. Осіян
 
Н. Ю. Сакара
 
В. В. Шипович