ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2024 р.	Справа № 480/11984/23	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі:
Головуючого судді: Присяжнюк О.В.,
Суддів: Спаскіна О.А. ,  Любчич Л.В. ,
за участю секретаря судового засідання Труфанової К.М.
          розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Сумського окружного адміністративного суду від 11.01.2024 р. (постановлену суддею Соп`яненко О.В.)  по справі № 480/11984/23  за позовом           ОСОБА_1  до          Зарічного відділу державної виконавчої служби у місті Суми Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції                  про скасування постанови,

ВСТАНОВИВ:

05.11.2023 р. ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку направив  до суду  адміністративний позов до Зарічного відділу державної виконавчої служби у місті Суми, в якому просив:  скасувати постанову про закінчення виконавчого провадження ВП № 71763680 від 30.05.2023 р. щодо стягнення  з позивача  грошових коштів у розмірі 1061,1 грн. 
Ухвалою Сумського окружного адміністративного суду від 13.11.2023 р.  позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху та позивачу  надано строк для  усунення  недоліків позовної заяви шляхом подання до суду заяви про поновлення строку звернення до адміністративного суду, із зазначенням поважності причин такого пропуску.
Ухвалою Сумського окружного адміністративного суду від 20.12.2023 р.  відкрито провадження   по цій справі. 
Ухвалою Сумського окружного адміністративного суду від 11.01.2024 р. задоволено  клопотання Зарічного відділу державної виконавчої служби у місті Суми Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про залишення позовної заяви без розгляду  та   позовну заяву ОСОБА_1 залишено без розгляду. 
Позивач,  не погодившись із ухвалою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просив скасувати ухвалу Сумського окружного адміністративного суду від 11.01.2024 р.  та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, оскільки позивачем строк звернення до суду з  цим позовом не пропущено, так як з  оскаржуваною постановою  відповідача  позивач ознайомлений лише 03.11.2023 р. 
У судове засідання  учасники справи не з`явилися,  своїх представників не направили, про дату, час і місце судового  засідання  повідомлені своєчасно та належим чином, про причини неявки суд не повідомили. 
Згідно із ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, вважає, що вимоги апеляційної скарги не  підлягають задоволенню з наступних підстав.
Залишаючи без розгляду позовну заяву, суд першої інстанції виходив з того,  що позивачем пропущено строк звернення до суду з цим позовом та не   надано обґрунтованих та змістовних пояснень щодо наявності об`єктивних причин, які завадили  йому дізнатися про оскаржувану  постанову  відповідача та звернутися до суду з цим позовом в межах строку, встановленого  Кодексом адміністративного судочинства України.
Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав. 
Частиною 1  статті 118 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що процесуальні строки – це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом.
Дотримання строків звернення з адміністративним позовом є однією з умов для реалізації права на позов у публічно-правових відносинах. Вона дисциплінує учасників цих відносин у випадку, якщо вони стали спірними, запобігає зловживанням і можливості регулярно погрожувати зверненням до суду, сприяє стабільності діяльності суб`єктів владних повноважень щодо виконання своїх функцій. Відсутність цієї умови приводила б до постійного збереження стану невизначеності у публічно-правових відносинах.
Тому у разі пропущення строку звернення до суду належить обґрунтувати поважність причин пропущення такого строку. Поважними причинами можуть визнаватися лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтвердженні належними доказами.
Право на звернення до суд не є абсолютним і на цьому неодноразово зауважував Європейський суд з прав людини, оскільки певна визначена процедура звернення за захистом свого порушеного, невизнаного або оспорюваного права повинна бути передбачена нормами національного законодавства. І за таких обставин кожна особа, звертаючись до суду, повинна його (цього порядку) дотримуватися (рішення “Голдер проти Великої Британії” від 21.02.1975 р., “Жоффр де ля Прадель проти Франції” від 16.12.1992 р.).
Виходячи з принципу змагальності у адміністративному судочинстві, прав та обов`язків сторін у справі, визначених Кодексом, суд виключно з ініціативи та в межах доводів сторін може поновити строк звернення до суду за обґрунтованим їх зверненням.
Відповідно до ч. 2 ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
В справі Стаббігс та інші проти Великобританії, справа Девеер проти Бельгії Європейським судом з прав людини зроблено   висновок, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав.
Поновлення строку звернення до суду може здійснюватися з ініціативи та в межах наведених доводів особи, яка подала заяву. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися, або хибна помилка про не пропуск строку, не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.
Крім того, поважними причинами пропуску строку звернення до суду визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звертається до суду, та пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належними доказами.
Відповідно до  ч. 1 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (ч. 2 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України).
Згідно із ч. ч.  1, 2 ст. 287 Кодексу адміністративного судочинства України, учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб. Позовну заяву може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів; у триденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів, у разі оскарження постанови про відкладення провадження виконавчих дій.
Відповідно до ч. 5 ст. 74 Закону України "Про виконавче провадження", рішення та дії виконавця, посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені протягом 10 робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів. Рішення виконання про відкладення проведення виконавчих дій може бути оскаржене протягом трьох робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно із ч. 3 ст. 123 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 240 Кодексу адміністративного судочинства України, суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.
Судовим розглядом встановлено, що постановою  старшого державного виконавця Зарічного відділу державної виконавчої служби у місті Суми Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції  від 09.05.2023 р. відкрито виконавче провадження № 71763680  з виконання постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному, серії БАБ № 520736 від 07.04.2023 р., складеної УПП в Сумській області про стягнення з ОСОБА_1 на користь Держави штрафу в сумі 680 грн.
16.05.2023 р.  позивач звернувся до Зарічного відділу державної виконавчої служби у місті Суми Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції  з заявою про  призупинення  виконавчого провадження, у зв`язку з   оскарженням постанови  про  адміністративне  правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії БАБ № 520736 від 07.04.2023 р.
30.05.2023 р. старшим державним виконавцем Зарічного відділу державної виконавчої служби у місті Суми Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції  винесена постанова про закінчення виконавчого провадження з примусового виконання  постанови № 520736 від 07.04.2023 р.  про стягнення  з ОСОБА_1  штрафу в розмірі 680 грн. 
31.07.2023 р.  до Зарічного відділу державної виконавчої служби у місті Суми Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції звернулась представник  позивача Думал О.С., яка діє на підставі ордеру серії ВМ  № 1002049 від 31.07.2023 р. на надання допомоги у Зарічному відділі державної виконавчої служби у місті Суми Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, з заявою  про надання ідентифікатора доступу до виконавчого провадження. До заяви додано копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю та ордер, виданий адвокатом на підставі договору про надання правової допомоги з ОСОБА_1 від 24.07.2023 р.
За результатами розгляду вищевказаної заяви листом від 04.08.2023 р. відповідач на електронну адресу, зазначену адвокатом у заяві, повідомив ідентифікатор доступу до виконавчого провадження № 71763680 та повідомив, що виконавче провадження закінчено 30.05.2023 р. на підставі п. 9 ст. 39 Закону України "Про виконавче провадження".
Ухвалою Сумського окружного адміністративного суду від 06.10.2023 р.  у справі № 480/9116/23, яка залишена без змін  постановою Другого апеляційного адміністративного  суду  від 12.12.2023 р.,  позовну заяву ОСОБА_1 до Зарічного відділу державної виконавчої служби у місті Суми Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання протиправною та скасування постанови державного виконавця про відкриття виконавчого провадження № 71763680 від 09.05.2023 р.  залишено без розгляду.
Як вбачається зі змісту вищевказаної ухвали, позивач  зазначав, що  пропустив строк  звернення до суду  з позовною  заявою про оскарження постанови державного виконавця про відкриття виконавчого провадження № 71763680 від 09.05.2023 р., оскільки ознайомився з оскаржуваною ухвалою  07.08.2023 р., після того як державним виконавцем на електронну пошту позивача  надіслано ідентифікатор доступу для ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження.  
Відповідно до  ч. 4  ст. 78 Кодексу адміністративного судочинства України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем пропущено  десятиденний строк звернення до суду з цим позовом, оскільки    під час розгляду справи № 480/9116/23 встановлено, що ОСОБА_1  станом на 07.08.2023 р. після отримання доступу для ознайомлення з матеріалами виконавчого  провадження дізнався або повинен  буд дізнатися  про  наявність постанови  державного  виконавця  від 30.05.2023 р.  про закінчення  виконавчого   провадження № 71763680,  а з адміністративним  позовом про оскарження  вищевказаної постанови позивач  звернувся лише 05.11.2023 р. 
Доводи апелянта, що ним строк звернення до суду  не пропущений, оскільки про   закінчення  виконавчого провадження він дізнався лише 03.11.2023 р.  під час ознайомлення з матеріалами  виконавчого провадження, що підтверджується  заявою про ознайомлення, копія якої знаходиться в матеріалах справи, суд апеляційної інстанції вважає  помилковими з наступних підстав. 
Суд апеляційної інстанції зазначає, що частинами 2, 3  статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України чітко визначено момент, з яким пов`язано початок відліку строку звернення до адміністративного суду, а саме з дня, коли особа дізналась або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Порівняльний аналіз словоформ «дізналася» та «повинна була дізнатися» дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх прав. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.
Поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були об`єктивно непереборними, тобто, не залежали від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.
Проте,  позивачем ні до суду першої інстанції, ні до суду  апеляційної інстанції не надано доказів які б підтвердили  наявність істотних обставин, перешкод чи труднощів, що унеможливили своєчасне звернення ОСОБА_1 до суду з цим позовом, починаючи  з 07.08.2023 р.
Інші доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.
При прийнятті рішення у даній справі суд врахував позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки інших аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), Проніна проти України (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та Серявін та інші проти України (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі       Руїс Торіха проти Іспанії  (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Із врахуванням такого підходу Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд апеляційної  інстанції  вважає, що ключові аргументи апеляційної  скарги отримали достатню оцінку. 
Інші доводи і заперечення сторін на висновки суду апеляційної інстанції не впливають.
Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу Сумського окружного адміністративного суду від 11.01.2024 р.  без змін, оскільки суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 78, 122, 123, 240,  243,  308,  316,  322,  325,  326,  328,  329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,  

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1     залишити без задоволення.
Ухвалу Сумського окружного адміністративного суду від 11.01.2024  р. по справі № 480/11984/23  залишити без змін.
Постанова набирає законної сили  з дати її прийняття та може бути оскаржена  протягом тридцяти днів з дня  складення повного судового рішення шляхом подачі  касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду. 

Головуючий суддя 		О.В. Присяжнюк	
Судді	   	О.А. Спаскін    Л.В. Любчич