ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/224/24 Справа № 214/4233/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Ткаченко А.В. Суддя у 2-й інстанції - Корчиста  О. І.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 січня 2024 року                                                                 м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді                Корчистої О.І.
суддів:                         Агєєва О.В., Кішкіної І.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін  в приміщенні Дніпровського апеляційного суду в місті Кривий Ріг Дніпропетровської області  цивільну справу № 214/4233/20 за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Саргсян Маріне Левонівна,
на заочне рішення Саксаганського районного суду міста Кривогу Рогу Дніпропетровської області від 18 березня 2021 року,

встановив:

У червні 2020 року Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» (далі за текстом АТ КБ «Приватбанк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості. 
В обґрунтування позову зазначило, що ОСОБА_1 з метою отримання банківських послуг звернувся до АТ КБ «Приватбанк» та підписав заяву б/н від 17 січня 2011 року. При підписанні анкети-заяви підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті, складає між ним і Банком Договір, що підтверджується підписом у заяві.
Позивач АТ КБ «Приватбанк» свої зобов`язання виконав в повному обсязі. 
Відповідач, взяті на себе зобов`язання не виконав, у зв`язку з чим, утворилась заборгованість станом на 29 квітня 2020 року в сумі 136 408,99 гривень, яка складається з: заборгованості за тілом кредиту – 78 309,30 гривень, в т.ч. заборгованість за поточним тілом кредиту – 0 гривень; заборгованість за простроченим тілом кредиту – 78 309,30 гривень, заборгованість за нарахованими відсотками - 0 гривень, заборгованість за простроченими відсотками – 0 гривень, заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України – 27 329,32 гривень, нарахованої пені – 23 798,51 гривень, нараховано комісії – 0 гривень; штрафу (фіксованої частини) – 500 гривень, та штрафу (процентна складова) – 6 471,86 гривень. 
Посилаючись на вищевикладені обставини, позивач просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором про надання банківських послуг № б/н від 17 січня 2011 року в сумі 136 408, 99 гривень станом на 29 квітня 2020 року та судові витрати в сумі 2 102 гривень. 
Заочним рішенням Саксаганського районного суду міста Кривогу Рогу Дніпропетровської області від 18 березня 2021 року позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» задоволені частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором №б/н від 17 січня 2011 року за тілом кредиту в розмірі 78 309,30 гривень та витрати по сплаті судового збору пропорційно задоволених позовних вимог в сумі 1 206,55 гривень. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Ухвалою Саксаганського районного суду міста Кривогу Рогу Дніпропетровської області від 07 червня 2023 року заява ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Саргсян М.Л., про перегляд заочного рішення залишена без задоволення. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Саргсян М.Л., просить скасувати заочне рішення Саксаганського районного суду міста Кривогу Рогу Дніпропетровської області від 18 березня 2021 року в частині задоволених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовної заяви. 
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що надана позивачем Анкета-заява б/р від 17 січня 2011 року не підтверджує погодження сторонами плату за користування кредитом у вигляді відсотків за користування, в ній не зазначено тіло кредиту (кредитний ліміт). Умови та правила надання банківських послуг разом з Анкетою-заявою не є повноцінним кредитним договором з усіма наступними наслідками. Позивач просить стягнути в якості тіла кредиту кошти в сумі 78 309,30 гривень, однак з наданої виписки та довідки про зміну умов кредитування та обслуговування 14 вересня 2017 року встановлено кредитний ліміт в розмірі 27 000 гривень. Надання кредиту в розмірі 78 309,30 гривень позивачем не підтверджено. 
Посилається, що відповідно наданої позивачем виписки з карткового рахунку за період з 01 березня 2018 року по 01 березня 2020 року позичальником внесено на рахунок грошові кошти в розмірі 23 593 гривень, натомість з 17 листопада 2017 року жодних видаткових операцій по картковому рахунку він не проводив. З наданої позивачем виписки по рахунку вбачається, що банком щомісячно включалась сума нарахованих відсотків, пені та інших витрат до тіла кредиту, на які в наступному місяці нараховувалися відмотки, що є неприпустимим. Однак судом першої інстанції вказане не було враховано.
Наголошує, що до заборгованості за тілом кредиту в розмірі 78 309,30 гривень позивачем включено заборгованість за відсотками, які погашались банком за рахунок кредитних коштів, що не було узгоджено з позичальником та не можна вважати фактично використаними грошовими коштами. 
У відзиві на апеляційну скаргу АТ КБ «Приватбанк», посилаючись на законність та справедливість оскаржуваного рішення суду, просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Саргсян М.Л., підлягає частковому задоволенню за наступних підстав.
Відповідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Відповідно ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Відповідно до ч. 3 цієї статті розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.
Відповідно ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.  
Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно  з ч.  1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічного з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Вказаним вимогам закону рішення суду першої інстанції в повній мірі не відповідає.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 17 січня 2011 року між ПАТ КБ «Приватбанк» (правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк»), та ОСОБА_1 було укладено договір б/н, з метою отримання банківських послуг.
Кредитний договір укладено шляхом підписання ОСОБА_1 анкети-заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг, згідно змісту якої останній погодився, що вказана Заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами і Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку становлять між сторонами договір про надання банківських послуг. (а.с. 28)
До анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку від 17 січня 2011 року, банк додав Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та витяг з Правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг, розміщених на сайті www.privatbank.ua. (а.с. 29,30-55)
ОСОБА_1 зобов`язання за кредитним договором своєчасно та належним чином не виконував, внаслідок чого, станом на 29 квітня 2020 року утворилась заборгованість в розмірі 136 408,99 гривень, яка складається з: заборгованості за тілом кредиту – 78 309,30 гривень, в т.ч. заборгованість за поточним тілом кредиту – 0 гривень; заборгованість за простроченим тілом кредиту – 78 309,30 гривень, заборгованість з нарахованими відсотками – 0 гривень, заборгованість за простроченими відсотками – 0 гривень, заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 - 27329,32 гривень, нарахованої пені – 23 798,51 гривень, нараховано комісії – 0 гривень; штрафу (фіксованої частини) – 500 гривень, та штрафу (процентна складова) – 6471,86 гривень. (а.с.7-16)
Згідно наданої позивачем довідки ОСОБА_1 отримав банківські картки НОМЕР_1 дата відкриття 15 квітня 2013 року, термін дії до 12/15 року, НОМЕР_2 дата відкриття 15 березня 2013 року, термін дії до 03/17 року, НОМЕР_3 дата відкриття 12 жовтня 2013 року, термін дії 07/17, НОМЕР_4 дата відкриття 15 лютого 2017 року, термін дії 05/19, НОМЕР_5 дата відкриття 19 травня 2016 року, термін дії 05/20, НОМЕР_5 дата відкриття 27 вересня 2016 року, термін дії 05/20. (а.с. 26)
Умови кредитування та обслуговування кредитної карти, оформленої на ім`я ОСОБА_1 змінювались.
Відповідно Довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на ОСОБА_1 15 березня 2013 року відбувся старт карткового рахунку та 24 червня 2017 року збільшено кредитний ліміт до 22 000 гривень; в подальшому кредитний ліміт збільшився до 27 000 гривень. (а.с. 27)
В матеріалах справи міститься виписка по особовому рахунку відповідача ОСОБА_1 за період з 15 березня 2013 року по 01 березня 2020 року, з якої вбачаються операції за картками, зокрема зняття готівкових коштів, придбання товарів, поповнення карткового рахунку, тощо. (а.с. 17-25)
Задовольняючи частково позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за тілом кредиту в сумі 78 309,30 гривень, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Укладений між сторонами кредитний договір від 17 січня 2011 року у вигляді анкети-заяви, підписаної сторонами, не містить і строку повернення кредиту (користування ним). Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку банку у повному обсязі не повернуті, а також вимоги ч. 2 ст. 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав. 
Колегія суддів апеляційного суду не може погодитись в повній мірі з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне. 
Оскільки рішення суду першої інстанції оскаржується відповідачем в частині задоволеної частини позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором б/н від 17 січня 2011 року в сумі 78 309,30 гривень, в іншій частині рішення не оскаржується, тому апеляційним судом не перевіряється. 
Як встановлено судом першої інстанції, 17 січня 2011 року ОСОБА_1 звернувся до Приватбанку з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписалв Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку № б/н. 
Оскільки, Анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку від 17 січня 2012 року не містить відмітки відповідача про отримання кредитних коштів, заявляючи вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором, позивач мав належними та допустимими доказами довести суду факт отримання відповідачем кредитних коштів, досягнення домовленостей щодо нарахування процентів за користування кредитними коштами та відповідальність за невиконання зобов`язань. 
Згідно ч. 6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості (пункт 3 частини першої).
Згідно практики Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).
Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).
Згідно ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом ст. 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «Приватбанк»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування» від 15 листопада 2016 року № 1734-VIII договір про споживчий кредит - це вид кредитного договору, за яким кредитодавець зобов`язується надати споживчий кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач (позичальник) зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором.
За змістом ч. 2 ст. 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.
Відповідно ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Частиною 1 статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Отже, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
Банк, пред`являючи вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором крім заборгованості за кредитом також просив стягнути заборгованість за відсотками.
Проте, в Анкеті-заяві від 17 січня 2011 року процентна ставка не зазначена.
Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості, посилався на витяг з Умов та правил надання банківських послуг у Приватбанку, розміщеного на банківському сайті.
Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку визначені, у тому числі: умови використання кредитних карт; відповідальність сторін; порядок нарахування і сплати відсотків та комісії; порядок погашення боргових зобов`язань за кредитом.
При цьому матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей витяг з Умов розуміла відповідач та ознайомилась і погодилась з ними, підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.
Крім того, роздруківка з сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.
Колегія суддів апеляційного суду вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини 1 ст. 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача неодноразово змінювалися самим АТ КБ «Приватбанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Тарифів та витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.
За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами та порядок їх нарахування, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
При цьому, згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може не може ґрунтуватися на припущеннях.
Надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг в Приватбанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.
Колегія суддів вважає, що витяг з Тарифів користування кредитною карткою «Універсальна» та витяг з Умов та правил надання банківських послуг у Приватбанку, розміщені на банківському сайті і які містяться в матеріалах даної справи, не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 17 січня 2011 року шляхом підписання заяви-анкети. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами.
Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України.
У ч. 1, 3 ст. 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
В даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина 1 статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі - Закон № 1023-XII).
Згідно п. 22 ч. 1 ст. 1 Закону № 1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.
Конституційний Суд України у Рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини 4 статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.
Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 банк дотримався вимог, передбачених частиною 2 статті 11 Закону № 1023-XII, про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк.
Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України.
Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України.
Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.
Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року по справі №342/180/17 (провадження №14-131цс19).
У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.
При цьому, апеляційний суд звертає увагу, що позивач є професійним учасником ринку надання банківських послуг, у зв`язку з чим до нього висуваються певні вимоги щодо дотримання певних правил та процедур, які є традиційними у цій сфері послуг, до обачності та розсудливості у веденні справ тощо. Відповідно, вимоги до рівня та розумності ведення справ позивачем є вищими, ніж до споживача - фізичної особи, яка зазвичай є слабшою стороною у цивільних відносинах з такою кредитною установою. З врахуванням наведеного, усі сумніви та розумні припущення мають тлумачитися судом саме на користь такої слабшої сторони, яка не є фактично рівною у спірних правовідносинах.
Таким чином, до висновків щодо існування між банком та ОСОБА_1 кредитних відносин суд першої інстанції дійшов з дотриманням норм матеріального права.
Щодо доводів апеляційної скарги про помилковість висновків суду першої інстанції про наявність заборгованості за тілом кредиту в сумі 78 309,30 гривень апеляційний суд зазначає наступне. 
За приписами п. 3, 6 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», інформація, що міститься у прийнятих до обліку первинних документах, систематизується на рахунках бухгалтерського обліку в регістрах синтетичного та аналітичного обліку шляхом подвійного запису їх на взаємопов`язаних рахунках бухгалтерського обліку. У разі складання та зберігання первинних документів і регістрів бухгалтерського обліку на машинних носіях інформації підприємство зобов`язане за свій рахунок виготовити їх копії на паперових носіях на вимогу інших учасників господарських операцій, а також правоохоронних органів та відповідних органів у межах їх повноважень, передбачених законами.
Згідно ст. 41 Закону України «Про Національний банк України» та ч. 1, 2 ст.68 Закону України «Про банки та банківську діяльність», Національний банк України встановлює обов`язкові для банківської системи стандарти та Правила ведення бухгалтерського обліку і фінансової звітності, що відповідають вимогам законів України та міжнародним стандартам фінансової звітності. Банки організовують бухгалтерський облік відповідно до внутрішньої облікової політики, розробленої на підставі Правил, встановлених Національним банком України відповідно до міжнародних стандартів бухгалтерського обліку. Бухгалтерський облік має забезпечувати своєчасне та повне відображення всіх банківських операцій та надання користувачам достовірної інформації про стан активів і зобов`язань, результати фінансової діяльності та їх зміни.
Підставою для бухгалтерського обліку операцій банку відповідно до підпункту 2.1.1 Положення про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 30.12.1998 № 566, зі змінами та доповненнями, є первинні документи, які фіксують факти здійснення цих операцій. У разі складання їх у вигляді електронних записів при потребі повинно бути забезпечене отримання інформації на паперовому носії.
Пунктом 5.1 глави 5 вищезазначеного Положенням визначено, що інформація, яка міститься в первинних документах, систематизується в регістрах синтетичного та аналітичного обліку. Запис у регістрах аналітичного обліку здійснюється лише на підставі відповідного санкціонованого первинного документа.
Згідно п. 5.4. цього Положенням, особові рахунки є регістрами аналітичного обліку, що вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня.
При цьому п. 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18.06.2003 №254 визначено, що виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.
Отже, виписки з особових рахунків клієнтів є регістрами аналітичного обліку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій.
В матеріалах справи міститься виписка за рахунком ОСОБА_1 , яка надавалася позивачем до суду першої інстанції та з якої вбачаються операції за карткою, зокрема, зняття готівкових коштів, поповнення карткового рахунку та розрахунок заборгованості за договором № б/н від 17 січня 2011 року, укладеного між Приватбанком та ОСОБА_1 станом на 29 квітня 2020 року.
Досліджуючи наявні в матеріалах справи докази, колегія суддів зазначає, що надані АТ КБ «Приватбанк» по справі докази є належними та допустимими, у розумінні ст. ст. 76-81 ЦПК України, та у своїй сукупності підтверджують те, що відповідач, відповідно до наданого позивачем розрахунку, користувався кредитними коштами, наданими йому АТ КБ «Приватбанк» за договором про надання банківських послуг № б/р від 17 січня 2011 року у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, у зв`язку з чим має зобов`язання перед позивачем з повернення кредитних коштів, виходячи з фактичного використання позичальником кредитних коштів, які не повернуто станом на час звернення позивача до суду з даним позовом.
Разом з тим, колегія суддів апеляційного суду зауважує, що, з метою перевірки правильності та об`єктивності суми заборгованості перед банком, колегія суддів здійснила аналіз вказаної виписки по картковому рахунку відповідача сукупності з наданим банком розрахунком заборгованості.
Вбачається, що за період з 15 березня 2013 року по 29 квітня 2020 року відповідач використав кредитні кошти на загальну суму 140 387,38 гривень, а на погашення заборгованості внесена сума 117 939,71 гривень.
Отже, з урахуванням наданих сторонами доказів, у їх сукупності, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь АТ КБ «Приватбанк» 22 447,67 гривень, які фактично використані відповідачем з карткового рахунку та не повернуті банку. 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.
Відповідно п. 3 та 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Отже, враховуючи доводи апеляційної скарги та встановлені фактичні обставини справи, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про наявність підстав для зміни рішення суду в частині визначення розміру заборгованості та зменшення її з 78 309,30 гривень до 22 447,67 гривень. 
Відповідно ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Згідно ч. 13 ст. 141 України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Отже, з відповідача на користь позивача, з урахуванням часткового задоволення позовних вимог, підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в сумі 346 гривень (2102 х 16,46%) пропорційно задоволених позовних вимог.
Тому в частині визначення суми судового збору, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача оскаржуване рішення підлягає зміні шляхом зменшення суми судового збору з 1 206,55 гривень до 346 гривень.
Також, відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції має бути зазначено розподіл судових витрат, понесених в зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції.
За подання апеляційної скарги відповідачем підлягав сплаті судовий збір в сумі 2 522,40 гривень. 
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 16 серпня 2023 року клопотання адвоката Саргсян М.Л., яка діє в інтересах ОСОБА_1 , про звільнення від сплати судового збору задоволено, ОСОБА_1 звільнено від сплати судового збору за подання апеляційної скарги на заочне рішення Саксаганського районного суду міста Кривогу Рогу Дніпропетровської області від 18 березня 2021 року. 
Тому, з урахуванням часткового задоволення вимог апеляційної скарги, з позивача на користь держави слід стягнути у відшкодування витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги витрати по сплаті судового збору в сумі 723,17 гривень (2522,40 х 28,67%). Іншу частину витрат по сплаті судового збору віднести на рахунок держави. 

Керуючись ст. 374, 376, 382, 383 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Саргсян Маріне Левонівна, задовольнити частково.
Заочне рішення Саксаганського районного суду міста Кривогу Рогу Дніпропетровської області від 18 березня 2021 року в частині визначення розміру заборгованості, яка підлягає стягненню за договором про надання банківських послуг № б/р від 17 січня 2011 року та розміру судового збору змінити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за договором про надання банківських послуг № б/р від 17 січня 2011 року в сумі 22 447, 67 гривень. 
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» судовий збір в сумі 346 гривень.
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на користь держави у відшкодування витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги 723,17 гривень. 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:                  

Повний текст постанови складено 04 січня 2024 року.

Головуючий О.І. Корчиста