ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2024 р. 	Справа № 480/5410/23	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Жигилія С.П.,
Суддів: Русанової В.Б. ,  Перцової Т.С. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Північно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці на ухвалу Сумського окружного адміністративного суду від 25.09.2023 по справі № 480/5410/23
за позовом  Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1     
до  Північно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці                     
про визнання протиправної та скасування постанови,
ВСТАНОВИВ:
Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (надалі також - позивач, ФОП ОСОБА_1 ) звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Північно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці (надалі також - відповідач), в якій просив суд визнати протиправною та скасувати постанови про накладення штрафу за порушення законодавства про працю та зайнятість населення № 11 ДФС-ФС від 05.05.2023 та № 12 ДФС-ФС від 05.05.2023.
В подальшому, через систему "Електронний суд" представник позивача подав заяву про забезпечення позову, в якій просив зупинити стягнення на підставі виконавчого документа - постанови про накладення штрафу за порушення законодавства про працю та зайнятість населення № 11 ДФС-ФС від 05.05.2023 та № 12 ДФС-ФС від 05.05.2023 - до набрання судовим рішенням у справі N 480/5410/23 законної сили.
Заява обґрунтована тим, що невраховуючи повідомлення позивача про оскарження постанови № 12 ДФС-ФС та №11 ДФС-ФС від 05.05.2023 до суду, відповідачем направлено до державної виконавчої служби ці постанови на виконання. 19.06.2023 старшим державним виконавцем Конотопського відділу Державної виконавчої служби у Конотопському районі Сумської області складене повідомлення про повернення виконавчого документу стягувану без прийняття до виконання на підставі п. 6 ч. 4 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження». Проте, постановою про результати перевірки законності виконавчого провадження № 105 від 06.07.2023 начальником Конотопського відділу Державної виконавчої служби у Конотопському районі Сумської області проведено перевірку законності виконавчого провадження № 72048616 з виконання постанови № 11 ДФС-ФС від 05.05.2023 та скасовано повідомлення про повернення виконавчого документа стягувану без прийняття до виконання від 19.06.2023. Також, постановою про результати перевірки законності виконавчого провадження № 106 від 06.07.2023 начальником Конотопського відділу Державної виконавчої служби у Конотопському районі Сумської області проведено перевірку законності виконавчого провадження № 72048757 з виконання постанови № 12 ДФС-ФС від 05.05.2023 та скасовано повідомлення про повернення виконавчого документа стягувану без прийняття до виконання від 19.06.2023. Отже, на думку представника позивача відкриття виконавчих проваджень з виконання постанови про накладення штрафу N 11 ДФС-ФС та № 12 ДФС-ФС від 05.05.2023, які є предметом спору у даній справі, зумовлює примусове виконання цієї постанови та тягне за собою інші наслідки, передбачені Законом України «Про виконавче провадження» та вже призведе не тільки до арешту всього нерухомого та рухомого майна позивача, але і блокуванню рахунків, які використовуються для здійснення господарської діяльності. Таким чином, невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити виконання рішення суду або ефективний захист прав та інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.
Ухвалою Сумського окружного адміністративного суду від 25 вересня 2023 року заяву представника позивача про забезпечення позову - задоволено.
Зупинено стягнення по постанові Північно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці від 05.05.2023 року № 11ДФС-ФС про накладення штрафу за порушення законодавства про працю та зайнятість населення до набрання законної сили судовим рішенням по даній справі.
Зупинено стягнення по постанові Північно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці від 05.05.2023 року № 12ДФС-ФС про накладення штрафу за порушення законодавства про працю та зайнятість населення до набрання законної сили судовим рішенням по даній справі.
Відповідач не погодився з ухвалою суду першої інстанції та подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на його ухвалення з порушенням судом норм процесуального права, при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати ухвалу Сумського окружного адміністративного суду від 25.09.2023 про забезпечення позову у справі № 480/5410/23 та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволені заяви ФОП ОСОБА_1 про забезпечення позову. 
Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги відповідач зазначає, що державною виконавчою службою не здійснюються будь-які заходи з примусового виконання постанов Міжрегіонального управління від 05.05.2023 року №№ 11ДФС-ФС та № 12ДФС-ФС про накладення на ФОП ОСОБА_1 штрафу за порушення законодавства про працю та зайнятість населення у розмірі 67000,00грн. за кожною постановою. У зв`язку з чим надані представником позивача докази з примусового виконання виконавчих документів, що тягне за собою інші наслідки передбачені Законом України «Про виконавче провадження» як-то арешт всього нерухомого та рухомого майна позивача і блокування рахунків не відповідають дійсності, а суд приймаючи такі докази та застосовуючи заходи із забезпечення позову шляхом зупинення стягнення по оскаржуваним у справі постановам не пересвідчився у їх достовірності та належності, що є порушенням принципу належності і допустимості доказів в адміністративному процесі. Вказує, що постанови начальника відділу Конотопського відділу державної виконавчої служби у Конотопському районі Сумської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 06.07.2023 №№ 105, 106 про результати перевірки законності виконавчого провадження не є беззаперечним доказом фактичного прийняття до примусового провадження виконавчих документів як-то постанов Міжрегіонального управління від 05.05.2023 №№ 11ДФС-ФС та № 12ДФС-ФС про накладення на ФОП ОСОБА_1 штрафу за порушення законодавства про працю. Судом першої інстанції не враховано того, що Конотопським відділом державної виконавчої служби у Конотопському районі Сумської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції прийнято повідомлення від 02.08.2023 про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання, а саме постанови Міжрегіонального управління від 05.05.2023 № 11ДФС-ФС та повідомлення від 10.08.2023 про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання, а саме постанови Міжрегіонального управління від 05.05.2023 № 12ДФС ФС, із зазначенням причини повернення, що ухвалою Сумського окружного адміністративного суду від 09.06.2023 відкрито провадження в адміністративний справі № 480/5410/23 за позовом ФОП ОСОБА_1 до Міжрегіонального управління про скасування постанови № 11 ДФС-ФС від 05.05.2023. Таким чином, рішення на підставі якого видано виконавчий документ, не набрало законної сили. Вказана обставина виключає здійснення виконавчого провадження. Отже, відсутні беззаперечні свідчення настання тяжких негативних наслідків для позивача. 
Позивач не реалізував своє процесуальне право подання відзиву на апеляційну скаргу. Відповідно до ч. 4 ст. 304 КАС України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Справа розглядається в порядку письмового провадження, відповідно до приписів п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, за наявними у ній матеріалами.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши, в межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційну скаргу належить задовольнити, з таких підстав. 
Постановляючи ухвалу про забезпечення позову суд першої інстанції виходив з того, що державним виконавцем спірні постанови прийнято до примусового провадження, як виконавчі документи, що, в свою чергу, свідчить про те, що у випадку невжиття заходів забезпечення позову буде істотно ускладнене чи унеможливлене виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся, стане неможливим.
Надаючи правову оцінку обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, враховуючи межі перегляду, передбачені ст. 308 КАС України, апеляційний суд зазначає таке.
Відповідно до частини першої статті 150 КАС України суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.
Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо: 1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або 2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю (частина друга статті 150 КАС України).
Ці підстави є оціночними, тому містять небезпеку для застосування заходів забезпечення позову всупереч цілям цієї статті при формальному дотриманні її вимог. Необґрунтоване вжиття таких заходів може привести до правових ускладнень, значно більших, ніж ті, яким вдалося б запобігти, тому суд повинен у кожному випадку, виходячи з конкретних доказів, встановити, чи є хоча б одна з названих обставин, і оцінити, чи не може застосуванням заходів забезпечення позову бути завдано ще більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти.
Згідно із Рекомендацією № R (89) 8 про тимчасовий судовий захист в адміністративних справах, прийнятій Комітетом Ради Європи 13.09.1989, рішення про вжиття заходів тимчасового захисту може, зокрема, прийматися у разі, якщо виконання адміністративного акта може спричинити значну шкоду, відшкодування якої неминуче пов`язано з труднощами, і якщо на перший погляд наявні достатньо вагомі підстави для сумнівів у правомірності такого акта. Суд, який постановляє вжити такий захід, не зобов`язаний одночасно висловлювати думку щодо законності чи правомірності відповідного адміністративного акта; його рішення стосовно вжиття таких заходів жодним чином не повинно мати визначального впливу на рішення, яке згодом має бути ухвалено у зв`язку з оскарженням адміністративного акта.
Тобто, інститут забезпечення адміністративного позову є однією з гарантій захисту прав, свобод та законних інтересів юридичних та фізичних осіб - позивачів в адміністративному процесі, механізмом, який покликаний забезпечити реальне та неухильне виконання судового рішення прийнятого в адміністративній справі.
При цьому заходи забезпечення мають бути вжиті лише в межах позовних вимог та бути адекватними та співмірними з позовними вимогами.
Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії.
Отже, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
Аналогічна правова позиція міститься, зокрема, у постанові Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 826/8556/17.
Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, заявник обґрунтував необхідність застосування таких заходів тим, що в Конотопському відділу державно виконавчої служби у Конотопському районі Сумської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції перебували виконавчі провадження № 72048616 та № 72048757 з примусового виконання постанов начальника Північно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці № 12 ДФС-ФС та 11 ДФС-ФС від 05.05.2023 на загальну суму 134000 грн. У свою чергу, відкриття виконавчих проваджень з виконання постанови про накладала.« штрафу N 11 ДФС-ФС та № 12 ДФС-ФС від 05.05.2023, які є предметом спору у цій справі, зумовлює примусове виконання цієї постанови та тягне за собою інші наслідки, передбачені Законом України «Про виконавче провадження» та вже призведе не тільки до арешту всього нерухомого та рухомого майна позивача, але і блокуванню рахунків, які використовуються для здійснення господарської діяльності. На переконання заявника, невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити виконання рішення суду або ефективний захист прав та інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.
Матеріали справи свідчать, що у цій справі постанови про накладення штрафу № 11 ДФС-ФС від 05.05.2023 та № 12 ДФС-ФС від 05.05.2023 прийняті на підставі абзацу 2 частини другої статті 265 КЗпП України.
Пунктом 1 частини першої статті 26 Закону України “Про виконавче провадження” передбачено, що за заявою стягувача про примусове виконання рішення виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону.
Пунктом 6 частини першої статті 3 Закону України “Про виконавче провадження” встановлено, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів постанов органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених законом.
Постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2013 № 509 затверджено Порядок накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення (далі - Порядок № 509).
У пункті 9 Порядку №509 передбачено, що штраф сплачується протягом одного місяця з дня прийняття постанови про його накладення, про що суб`єкт господарювання або роботодавець повідомляють уповноваженій посадовій особі, яка склала постанову про накладення штрафу.
Відповідно до абзацу 4 пункту 11 Порядку №509 не сплачені у добровільному порядку штрафи стягуються органами державної виконавчої служби (щодо штрафів, передбачених частиною другою статті 265 Кодексу законів про працю України).
Отже, Порядок № 509 встановлює місячний строк на добровільне виконання рішення органу Держпраці та сплату штрафу, у разі несплати штрафу він підлягає стягненню органами державної виконавчої служби.
Згідно зі статтею 10 Закону України “Про виконавче провадження”, заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.
Частиною першою статті 12 цього Закону передбачено, що виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців.
Отже оскаржувані постанови є самостійними виконавчими документами, примусове виконання яких здійснюється у порядку встановленому Законом України “Про виконавче провадження”.
Колегія суддів наголошує, що при розгляді спорів про оскарження постанов органів Держпраці про накладення штрафів, передбачених частиною другою статті 265 КЗпП України може бути виправданим забезпечення позову за певних умов.
Так, Судова палата з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду у постанові від 01.06.2022 (справа №380/4273/21) уточнила правовий підхід при розгляді питань забезпечення позову у справах про оскарження постанов органів Держпраці, прийнятих на підставі абзацу 2 частини 2 статті 265 КЗпП України, зазначивши про таке.
“ 47. …суд при розгляді заяви про забезпечення позову у справах про оскарження постанов Держпраці про накладення штрафу має оцінювати всі обставини у сукупності. Суди мають враховувати суму штрафу, майновий стан позивача, чи було пред`явлено постанову Держпраці до виконання, чи відкрито виконавче провадження тощо.
Також мають досліджуватися достатньо обґрунтовані припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду; чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав, зокрема, чи зможе позивач їх захистити в межах одного цього судового провадження за його позовом без нових звернень до суду.
Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.
Вирішуючи питання про вжиття заходів забезпечення позову, суд в ухвалі про забезпечення позову повинен навести мотиви, з яких він дійшов висновку, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Також суд має вказати, у чому будуть полягати дії, направлені на відновлення прав позивача, оцінити складність вчинення цих дій, встановити, що витрати, пов`язані з відновленням прав, будуть значними.
З аналізу наведених процесуальних норм випливає, що підстави забезпечення позову, передбачені частиною другою статті 150 КАС України, є оціночними, тому суд повинен у кожному випадку, виходячи з конкретних доказів, установити і оцінити, чи не може застосуванням заходів забезпечення позову бути завдано ще більшої шкоди, ніж та, якої можливо запобігти.”.         
За висновками суду першої інстанції, виконання оскаржуваних постанов відповідача у примусовому порядку є підставою для вжиття заходів забезпечення позову.
Проте колегія суддів вважає такі висновки суду хибними, оскільки сама по собі можливість відкриття виконавчого провадження за виконавчим документом без наведення позивачем обставин, які обґрунтовано свідчать про неможливість відновлення прав та інтересів у разі задоволення позову, не є беззаперечним свідченням настання тяжких негативних наслідків для позивача, та, відповідно, не свідчить про наявність обставин, за яких допускається вжиття заходів забезпечення позову
Водночас судом першої інстанції не наведені обставини, які впливають на співмірність та необхідність забезпечення позову з метою уникнення негативних наслідків які, в свою чергу, можуть істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист прав позивача.
Зокрема при прийнятті оскаржуваного рішення судом першої інстанції не досліджений фінансовий стан позивача, та його співвідношення із можливими санкціями та наслідками для здійснення господарської діяльності.
Так, ФОП ОСОБА_1 до заяви про забезпечення позову не додав документів, які б містили відомості щодо його поточних фінансових показників, обсягу оборотних коштів (активів), розміру грошових коштів, розміщених, в тому числі на банківських рахунках, інформацію про наявність або відсутність інших активів тощо. Матеріали позову також не містять доказів неможливості продовжувати нормальне функціонування господарської діяльності позивачем, з урахуванням розміру накладеного штрафу.
З урахуванням викладеного, зважаючи на те, що вимоги заяви не підтверджені жодними належними та допустимими доказами, колегія суддів не знаходить достатніх підстав вважати, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або для ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача потрібно буде докласти значних зусиль.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 06.07.2022 у справі №380/12789/21, від 29.09.2022 у справі №380/3826/21, від 19.10.2022 в справі №640/31944/21.
В обсязі встановлених в цій справі фактичних обставин та з урахуванням положень частини 2 статті 150 та частини 2 статті 151 КАС, колегія суддів визнає висновок судів першої інстанції про забезпечення позову помилковим.
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України суд апеляційної інстанції за наслідком розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Згідно п. 4 ч. 1, ч. 2 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню, з прийняттям нового судового рішення про відмову у задоволенні заяви позивача про забезпечення позову.  
Керуючись ст.ст. 229, 241, 243, 250, 308, 310, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 327-329 Кодексу адміністративного судочинства України суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Північно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці - задовольнити.
Ухвалу  Сумського окружного адміністративного суду від 25.09.2023 по справі № 480/5410/23 - скасувати.
Прийняти постанову, якою у задоволенні заяви фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про забезпечення позову - відмовити. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 	(підпис)	С.П. Жигилій 	
Судді	(підпис)  (підпис) 	В.Б. Русанова    Т.С. Перцова