КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/2802/2024
Справа № 381/1597/23
 
П О С Т А Н О В А

 
Іменем       України
 
06 березня 2024 року                                                                  
м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді                Кашперської Т.Ц.,
суддів                                     Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,
за участю секретаря              Діденка А.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області, ухвалене у складі судді Соловей Г.В. в м. Фастів 14 листопада 2023 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу,
заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, 
 
в с т а н о в и в :
 
У квітні 2023 року позивач ОСОБА_3 звернулася до суду із даним позовом, просила розірвати шлюб, укладений нею з ОСОБА_1 , зареєстрований 09 червня 2006 року Київським відділом державної реєстрації шлюбів Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), актовий запис № 951.
Позов мотивувала тим, що перебуває з відповідачем в зареєстрованому шлюбі, під час якого народжено троє дітей, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Відповідач з початку стосунків до позивача як до дружини відносився з повагою, потім їх сімейне життя не склалось, оскільки сторони втратили почуття любові один до одного, погляди сторін на життя стали протилежними, тому вони спільно припинили спільні відносини і ведення спільного господарства з липня 2022 року. Своїм ставленням до ОСОБА_3 відповідач порушує ст. 51 СК України, згідно якої дружина та чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань. Вважає, що одруження виявилось невдалим, подальше збереження шлюбу неможливе та суперечить її інтересам. Поновлювати шлюбні стосунки з чоловіком вона не збирається, тому час на примирення просила не надавати. Після розірвання шлюбу діти залишаться проживати з нею.
 
Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 14 листопада 2023 року позов задоволено, розірвано шлюб, укладений ОСОБА_3 з ОСОБА_1 09 червня 2006 року Київським відділом державної реєстрації шлюбів Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), актовий запис № 951. 
 
Відповідач ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на необґрунтованість рішення, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 14 листопада 2023 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в позові.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилався на те, що рішенням встановлено наступні обставини: спільне життя не склалося, на даний час сторони шлюбні стосунки не підтримують, спільне господарство не ведуть, примирення неможливо. Однак в рішенні всупереч ч. 2 ст. 265 ЦПК України не наведено жодного доказу, на який послався суд, зробивши такий висновок.
Вказував, що суд при ухваленні рішення не встановив за допомогою належних та допустимих доказів, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам одного з них, не уникнув формалізму при вирішенні позову про розірвання шлюбу, повно та всебічно не з`ясував фактичні відносини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, що є підставою для скасування рішення. 
Вважав за можливе збереження шлюбних відносин, а погіршення відносин розцінював як тимчасове явище, яке зумовлено недостатнім спілкуванням подружжя через необхідність вивезти дитину в безпечні умови проживання і тривалістю небезпечної ситуації в Україні.
Наводив зміст ст. 112 СК України, вказував, що судом не встановлено обставин, які йому належало встановити в даному випадку, а саме, фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя, та не встановив, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення, що є підставою для розірвання шлюбу.
Посилався на п. 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя». 
 
Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.
 
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.
 
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.
Задовольняючи вимоги ОСОБА_3 про розірвання шлюбу, суд першої інстанції виходив із того, що спільне життя сторін не склалося, на даний час сторони шлюбні стосунки не підтримують, спільне господарство не ведуть, примирення неможливо, після спливу терміну, наданого судом на примирення, примирення між сторонами не відбулося. Оскільки кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини, а примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням прав другого з подружжя на свободу та особисту недоторканність, суд дійшов висновку про необхідність розірвання шлюбу.
 
Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.
 
Судом встановлено, що 09 червня 2006 року ОСОБА_1 та ОСОБА_6 зареєстрували шлюб, укладений Київським відділом державної реєстрації шлюбів Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), актовий запис № 951 (а. с. 4) та є батьками ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а. с. 5 - 7).
 
Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.
 
Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
 
Статтею 51 Конституції України визначено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.
 
Згідно з частиною першою статті 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.
 
Згідно з частинами третьою та четвертою статті 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.
 
Відповідно до частини першої статті 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання.
 
Згідно із частиною третьою статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до статті 110 цього Кодексу.
 
Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (частина 1 статті 110 СК України).
 
Відповідно до статті 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.
 
У пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.
 
Згідно зі статтею 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.
 
За змістом указаної норми заходи щодо примирення подружжя вживаються судом за умови, що це не суперечить моральним засадам суспільства. Суд не може примушувати дружину та чоловіка проживати разом, цікавитися обставинами їх приватного життя, вимагати надання доказів порушення сімейних обов`язків особистого характеру тощо. Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя.
 
Надання строку для примирення подружжя є правом суду, а не його обов`язком.
 
Апеляційний суд враховує, що судом першої інстанції частково задоволено клопотання відповідача про надання подружжю строку на примирення та надано строк для примирення два місяці, за даний час намір позивача розірвати шлюб не змінився і наданий судом строк для примирення на збереження сімейних відносин сторін не вплинув.
 
Є неспроможними та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги, що судом встановлено обставини про те, що спільне життя подружжя не склалося і шлюбні стосунки між подружжям не підтримуються, без наведення доказів, на підставі яких були встановлені ці обставини. 
 
Апеляційний суд виходить із того, що позивачем у позові викладені її власні суб`єктивні почуття щодо втрати почуття любові та поваги до неї як дружини, які не можуть бути підтверджені або спростовані будь-яким чином, і з того, що в ході розгляду справи стороною позивача подано заяву, в якій ОСОБА_3 підтримала позов після закінчення строку на примирення (а. с. 86).
Судом першої інстанції на виконання вимог ст. 112 СК України враховано наявність у подружжя наявність трьох дітей, фактичні взаємини подружжя - відсутність ведення спільного господарства і подружніх відносин, дійсні причини позову - втрата сторонами почуття любові один до одного, протилежність поглядів на життя, встановлено, що збереження шлюбу суперечитиме інтересам позивача.
 
При цьому сама по собі відсутність посилання в мотивувальній частині рішення на ст. 112 СК України не впливає на законність судового рішення та правильність висновків суду першої інстанції, оскільки фактично обставини, зазначені в даній статті, судом були встановлені.
 
Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд відхиляє як безпідставні доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції було порушено норми ст. 112 СК України, не встановивши відповідних обставин.
 
Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з дотриманням вимог статей 89, 263, 264 ЦПК України, встановивши, що сім`я фактично розпалась, збереження сім`ї є неможливим, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу не відповідатиме взаємним інтересам сторін, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_3 про розірвання шлюбу. 
Висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону.
 
За таких обставин висновок суду про наявність підстав для розірвання шлюбу є правильним, оскільки подальше збереження шлюбу суперечило інтересам позивача.
 
Судом першої інстанції з`ясовано узагальнені причини фактичного припинення шлюбу та мотиви, на підставі яких дійшов висновку про те, що збереження сім`ї є неможливим, що не спростовано доводами апеляційної скарги відповідача, що він вважає за можливе збереження шлюбних відносин, а погіршення відносин є тимчасовим явищем. 
 
Доводи відповідача зводяться до припущень наявності взаємовідносин між сторонами, що не впливають на правильність встановлених судом фактичних обставин справи та його висновків.
 
Враховуючи викладене, апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції, що позов про розірвання шлюбу підлягає задоволенню, так як сторони спільно не проживають, свої шлюбні стосунки не відновили і такого бажання позивач не висловила, а відтак перебування позивача в шлюбі з ОСОБА_1 не відповідає її інтересам.
 
Відтак, під час апеляційного перегляду не знайшли свого підтвердження та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги про необґрунтованість рішення, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
 
Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, зводяться до незгоди із рішенням суду першої інстанції і переоцінки доказів та не спростовують висновків суду першої інстанції.
 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в рішенні суду першої інстанції, питання вичерпності висновків суду першої інстанції, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, учасникам спору було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних по суті висновків суду.
 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
 
Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, 
 
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.
Рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 14 листопада 2023 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
            
Повний текст постанови складено 07 березня 2024 року.
 
Головуючий:                                                                                                  Кашперська Т.Ц.
 
Судді:                                                                                                             Фінагеєв В.О.
 
                                                                                                                        Яворський М.А.