ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
07 лютого 2024 року                                                                       
м. Київ
 
справа № 363/2229/18
провадження № 61-8523св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
судді-доповідача - Петрова Є. В., 
суддів: Грушицького А. І., Литвиненко І. В., Ситнік О. М., Пророка В. В., 
 
учасники справи:
позивач - Київська обласна прокуратура в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України,
відповідачі: Вишгородська районна державна адміністрація Київської області, ОСОБА_1 , 
треті особи:Державне підприємство «Вищедубечанське лісове господарство», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , 
 
розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_8 , на постанову Київського апеляційного суду від 21 жовтня 2022 року в складі колегії суддів Приходька К. П., Писаної Т. О., Журби С. О.,             у справі за позовом Київської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України до Вишгородської районної державної адміністрації Київської області, ОСОБА_1 , треті особи: Державне підприємство «Вищедубечанське лісове господарство», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7, про визнання недійсним розпорядження та витребування земельних ділянок з чужого незаконного володіння,
 
ВСТАНОВИВ:
 
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог
 
У червні 2018 року перший заступник прокурора Київської області, діючи в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, звернувся до суду із позовом до Вишгородської районної державної адміністрації Київської області (далі - Вишгородська РДА), ОСОБА_1 , треті особи: Державне підприємство «Вищедубечанське лісове господарство» (далі - ДП «Вищедубечанське лісове господарство»), ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про визнання недійсним розпорядження та витребування земельних ділянок з чужого незаконного володіння.
 
В обґрунтування своїх вимог прокурор зазначав, що за результатами аналізу додержання вимог земельного законодавства на території Вищедубечанської сільської ради Вишгородського району прокуратура Київської області виявила порушення вимог земельного законодавства при вилученні з постійного користування ДП «Вищедубечанське лісове господарство» земельних ділянок лісогосподарського призначення, зміні цільового призначення та подальшому переданні їх у власність громадянам.
 
Так, розпорядженням Вишгородської РДА від 04 квітня 2014 року № 173 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок громадянам України, згідно з додатком, загальною площею 0,5870 га для індивідуального дачного будівництва на території Вищедубечанської сільської ради Вишгородського району Київської області (за межами населеного пункту)» безоплатно передано у власність громадянам, згідно із додатком, земельні ділянки загальною площею 0,5870 га для індивідуального дачного будівництва на території Вищедубечанської сільської ради Вишгородського району.
 
На підставі вказаного розпорядження ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,                 ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 отримали у приватну власність земельні ділянки.
 
Відповідно до інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ОСОБА_1 придбав на підставі договорів купівлі-продажу від 30 квітня 2014 року вказані земельні ділянки, які належали вказаним особам.
 
За інформацією ДП «Вищедубечанське лісове господарство» від 20 лютого 2018 року вказані земельні ділянки розташовані на землях лісогосподарського призначення лісового фонду Лебедівського лісництва в кварталі 628, виділ 4 та погодження на їх вилучення підприємство не надавало.
 
Позивач зазначає, що Вишгородська РДА фактично вилучила, змінила цільове призначення земель лісового фонду, що свідчить про перевищення нею своїх повноважень, оскільки вилучення земельних лісових ділянок належить до виключної компетенції Кабінету Міністрів України. У зв`язку з чим зазначене розпорядження РДА прийнято з порушенням вимог законодавства, зокрема статей 20, 122, 149 ЗК України, внаслідок чого є незаконним та підлягає визнанню недійсним.
 
Крім того, позивач вважав, що вказані земельні ділянки на підставі статті 388 ЦК України мають бути витребувані державою від добросовісного набувача.
 
Крім того, прокурор зазначав, що строк позовної давності щодо заявлених вимог пропущено з поважних причин, оскільки прокурору стало відомо про необхідність захисту прав та інтересів держави лише у 2018 році за результатами системного аналізу інформацій різних органів державної влади, установ та організацій, а тому великий обсяг вказаних документів потребували значного часу, що свідчить про наявність об`єктивних перешкод для пред`явлення позову у визначені законом строки, а тому просить суд поновити пропущений строк для звернення до суду з цим позовом.
 
У зв`язку із зазначеним прокурор просив суд:
- визнати недійсним розпорядження Вишгородської РДА від 04 квітня 2014 року № 173 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок громадянам України, згідно з додатком, загальною площею 0,5870 га для індивідуального дачного будівництва на території Вищедубечанської сільської ради Вишгородського району Київської області (за межами населеного пункту)»;
- витребувати на користь держави в особі Кабінету Міністрів України з незаконного володіння ОСОБА_1 земельні ділянки: площею 0,1000 га з кадастровим номером 3221881600:31:130:0248; площею 0,0949 га з кадастровим номером 3221881600:31:130:0247; площею 0,1000 га з кадастровим номером 3221881600:31:130:0244; площею 0,1000 га з кадастровим номером 3221881600:31:130:0249; площею 0,0921 га з кадастровим номером 3221881600:31:130:0245; площею 0,1000 га з кадастровим номером 3221881600:31:130:0246, загальною вартістю                                         15 375,93 грн, які розташовані на території Вищедубечанської сільської ради Вишгородського району.
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Вишгородський районний суд Київської області рішенням від 29 вересня               2021 року в задоволенні позову прокурора відмовив.
 
Рішення суду мотивовано тим, що право позивача є порушеним, а позов є обґрунтованим, оскільки розпорядження Вишгородська РДА про передання у приватну власність спірних земельних ділянок прийняла з порушенням вимог закону, оскільки зазначені земельні ділянки належать до лісів Лебедівського лісництва ДП «Вищедубечанське лісове господарство» та накладаються на виділ 4 кварталу 628 (44) вказаного лісництва. 
 
Разом із тим, суд першої інстанції зазначив, що у Кабінету Міністрів України була об`єктивна можливість знати про передання спірних земельних ділянок ще у 2014 році - з часу виникнення спірних правовідносин, а до суду з цим позовом прокурор звернувся лише у 2018 році, тому позовна давність Кабінетом Міністрів України, від імені і в інтересах якого діє прокурор, пропущена. У зв`язку з цим суд першої інстанції відмовив прокурору в задоволенні позову, внаслідок спливу строків позовної давності для звернення до суду.
 
Київський апеляційний суд постановою від 21 жовтня 2022 року апеляційну скаргу Київської обласної прокуратури задовольнив, рішення Вишгородського районного суду Київської області від 29 вересня 2021 року скасував та ухвалив нове судове рішення.
 
Позов Київської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України задовольнив.
 
Визнав недійсним розпорядження Вишгородської РДА від 04 квітня 2014 року № 173 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок громадянам України, згідно з додатком, загальною площею 0,5870 га для індивідуального дачного будівництва на території Вищедубечанської сільської ради Вишгородського району Київської області (за межами населеного пункту)».
 
Витребував на користь держави в особі Кабінету Міністрів України з незаконного володіння ОСОБА_1 такі земельні ділянки: площею 0,1000 га з кадастровим номером 3221881600:31:130:0248; площею 0,0949 га з кадастровим номером 3221881600:31:130:0247; площею 0,1000 га з кадастровим номером 3221881600:31:130:0244; площею 0,1000 га з кадастровим номером 3221881600:31:130:0249; площею 0,0921 га з кадастровим номером 3221881600:31:130:0245; площею 0,1000 га з кадастровим номером 3221881600:31:130:0246, загальною вартістю                                   15 375,93 грн, які розташовані на території Вищедубечанської сільської ради Вишгородського району Київської області.
 
Стягнув з Вишгородської РДА та ОСОБА_1 на користь Київської обласної прокуратури судовий збір у розмірі по 4 405,00 грн з кожного.
 
Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про порушення прав позивача та обґрунтованість позовних вимог, однак не погодився з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог з підстав пропуску позивачем строку позовної давності, вказавши на те, що у справі відсутні докази того, що Кабінет Міністрів України міг знати про вибуття спірних земельних ділянок з державної власності на підставі оскаржуваного розпорядження Вишгородської РДА від 04 квітня 2014 року № 173, а прокурор Київської обласної прокуратури дізнався про незаконне заволодіння земельними ділянками лише після перевірки про дотримання вимог земельного законодавства, яка була проведена у січні-лютому 2018 року.                       У зв`язку з цим суд вважав, що у січні 2018 року розпочався перебіг трирічного строку позовної давності, а з цим позовом прокурор звернувся у червні                      2018 року, що свідчить про те, що він не пропустив строк позовної давності.
 
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги 
 
08 червня 2023 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_8 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Київського апеляційного суду від 21 жовтня 2022 року та залишити в силі рішення суду першої інстанції.                       
 
Підставою касаційного оскарження заявник зазначає:
1) неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права (статті 261, 267 ЦК України) та порушення норм процесуального права (статтю 23 Закону України «Про прокуратуру», статті 56, 263 ЦПК України);
2) суд застосував норми матеріального права з урахуванням практики Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постановах від 22 травня 2018 року в справі № 469/1203/15, від 30 травня 2018 року в справі № 359/2012/15,                              від 05 червня 2018 року в справі № 359/2421/15, від 17 жовтня 2018 року в справі  № 362/44/17, від 20 листопада 2018 року в справі № 372/2592/15, а також Верховним Судом у постановах від 07 жовтня 2020 року в справі                          № 369/16418/18, від 09 лютого 2022 року в справі № 488/3319/14, які не є аналогічними (релевантними) до спірних правовідносин;
3) суд застосував норми матеріального права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у таких постановах Великої Палати Верховного Суду: 
- від  21 серпня 2019 року в справі № 911/3681/17, від 19 листопада 2019 року в справі № 911/3677/17 та № 911/3680/17, від 05 грудня 2018 року в справі                       № 522/2110/15, від 23 листопада 2021 року в справі № 359/3373/16,                                  від 17 жовтня 2018 року в справі № 362/44/17, від 07 листопада 2018 року в справі № 488/5027/14 та в справі № 372/1036/15, від 14 листопада 2018 року в справі № 183/1617/16 (щодо строків позовної давності);
- від 27 березня 2018 року в справі № 910/17999/16, від 25 квітня 2018 року в справі № 910/24257/16, від 19 травня 2020 року в справі № 910/719/19,                        від 19 червня 2018 року в справі № 922/2383/16, від 16 травня 2018 року в справі № 910/5394/15, від 12 грудня 2018 року в справі № 2-3007/11, від 16 січня 2019 року в справі № 757/31606/15, від 23 червня 2020 року в справі                                          № 696/1693/15 (щодо подібності правовідносин);
- від 26 травня 2020 року в справі № 912/2385/18 (щодо компетенції прокуратури на звернення до суду);
- від 15 вересня 2020 року в справі № 469/1044/17, від 07 листопада 2018 року в справі № 488/5027/14, від 14 листопада 2018 року в справі № 183/1617/16,                                        від 23 листопада 2021 року в справі № 359/3373/16 (щодо можливості витребування земельної ділянки у добросовісного набувача) (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Касаційну скаргу мотивовано тим, що висновки суду апеляційної інстанції про те, що позивач не пропустив строк позовної давності, оскільки про порушення своїх прав йому стало відомо лише у 2018 році, є помилковими. Зазначає, що Кабінету Міністрів України стало відомо та могло бути відомо про порушення прав та інтересів держави у квітні 2014 року з часу прийняття оскаржуваного розпорядження. Також прокурор мав об`єктивні можливості довідатися про порушення інтересів держави ще у 2014-2015 році. Жодних належних доказів про те, що прокурору стало відомо про порушення прав держави лише у                    2018 році під час проведення перевірки надано не було.
 
Також зазначає, що, визначаючи компетентний орган у цих правовідносинах, позивач помилково визначив саме Кабінет Міністрів України, оскільки до його компетенції не належить здійснення функцій захисту інтересів держави у сфері земельних відносин. Відповідач вважає, що у цих правовідносинах компетентними є органи, визначені у Законі України «Про державний контроль за використанням та охороною земель». Крім того, звертаючись до суду з цим позовом, прокурор не обґрунтував підстав такого представництва в суді, не обґрунтував бездіяльність уповноваженого органу, що свідчить про відсутність  підстав для представництва.
 
Крім того, вказує на те, що суд апеляційної інстанції, задовольняючи вимогу про витребування спірних земельних ділянки, не оцінив поведінку кінцевого набувача як недобросовісну, зокрема не встановив, що він з урахуванням об`єктивних, видимих природних властивостей спірної земельної ділянки, проявивши розумну обачність, міг та повинен був знати про те, що ця ділянка належить до земель лісогосподарського призначення, тобто не може бути призначеною для будівництва. А тому відповідач вважає, що суд апеляційної інстанції застосував положення статей 337, 338 ЦК України без дотримання статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, чим допустив непропорційне втручання у право мирного володіння майном.
 
Відзив на касаційну скаргу не надходив.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 06 липня 2023 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із Вишгородського районного суду Київської області.
 
У серпні 2023 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 29 січня 2024 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження.

 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Суди встановили, що розпорядженням Вишгородської РДА від 04 квітня                  2014 року № 173 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок громадянам України, згідно з додатком, загальною площею 0,5870 га для індивідуального дачного будівництва на території Вищедубечанської сільської ради Вишгородського району Київської області                     (за межами населеного пункту)» безоплатно передано у власність громадянам, згідно із додатком, земельні ділянки загальною площею 0,5870 га для індивідуального дачного будівництва на території Вищедубечанської сільської ради Вишгородського району (т. 1, а. с. 39, 40).
 
На підставі вказаного розпорядження отримали у приватну власність земельні ділянки:
- ОСОБА_2 - земельну ділянку площею 0,1000 га з кадастровим номером 3221881600:31:130:0248;
- ОСОБА_3 - земельну ділянку площею 0,0949 га з кадастровим номером 3221881600:31:130:0247;
- ОСОБА_4 - земельну ділянку площею 0,1000 га з кадастровим номером 3221881600:31:130:0244;
- ОСОБА_5 - земельну ділянку площею 0,1000 га з кадастровим номером 3221881600:31:130:0249;
- ОСОБА_6 - земельну ділянку площею 0,0921 га з кадастровим номером 3221881600:31:130:0245;
- ОСОБА_7 - земельну ділянку площею 0,1000 га з кадастровим номером 3221881600:31:130:0246.
 
Надалі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 належні їм земельні ділянки з такими кадастровими номерами: 3221881600:31:130:0248; 3221881600:31:130:0247; 3221881600:31:130:0244; 3221881600:31:130:0249; 3221881600:31:130:0245; 3221881600:31:130:0246 на підставі договорів купівлі-продажу від 30 квітня 2014 року відчужили ОСОБА_1 (т. 1, а. с. 41-95).
 
Згідно з листом Київського обласного та по м. Києву управління лісового та мисливського господарства від 20 лютого 2018 року № 04-48/449 Управління не надавало погодження на зміну цільового призначення земельних ділянок лісогосподарського призначення із такими кадастровими номерами: 3221881600:31:130:0248; 3221881600:31:130:0247; 3221881600:31:130:0244; 3221881600:31:130:0249; 3221881600:31:130:0245; 3221881600:31:130:0246, які перебувають у постійному користуванні ДП «Вищедубечанське лісове господарство», квартал 628, виділ 4 Лебедівського лісництва (т. 1, а. с. 29).
 
З фрагменту публічної кадастрової карти України, за даними лісовпорядкування 2014 року з нанесеними межами кварталу 628 та межами земельних ділянок з такими кадастровими номерами: 3221881600:31:130:0248; 3221881600:31:130:0247; 3221881600:31:130:0244; 3221881600:31:130:0249; 3221881600:31:130:0245; 3221881600:31:130:0246, встановлено, що зазначені земельні ділянки частково накладаються на землі лісового фонду, які перебувають у користуванні ДП «Вищедубечанське лісове господарство» (т. 1, а. с. 27, 28).
 
Відповідно до листа ДП «Вищедубечанське лісове господарство» від 20 лютого 2018 року № 09-21/107 земельні ділянки з такими кадастровими номерами: 3221881600:31:130:0248; 3221881600:31:130:0247; 3221881600:31:130:0244; 3221881600:31:130:0249; 3221881600:31:130:0245; 3221881600:31:130:0246 належали до земель лісогосподарського призначення лісового фонду Лебедівського лісництва в кварталі 628, виділ 4 та погодження на вилучення земельних ділянок ДП «Вищедубечанське лісове господарство» не надавало         (т. 1, а. с. 30).
 
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду 
 
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;                  2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у  пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Частиною першою статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Щодо повноважень прокурора
 
Доводи касаційної скарги про те, що у справі, яка переглядається, прокурор не обґрунтував підстави для представництва інтересів держави, у зв`язку з чим він не мав права здійснювати представництво, є необґрунтованими.
 
У цій справі прокурор звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України.
 
Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 19 Конституції України).
 
Прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом (пункт 3 статті 131-1 Конституції України).
 
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі -ЄСПЛ) сторонами цивільного розгляду є позивач і відповідач, які мають рівні права, включаючи право на юридичну допомогу. Підтримка прокуратурою однієї зі сторін може бути виправдана за певних умов, наприклад, з метою захисту вразливих осіб, які вважаються не здатними захистити свої інтереси самостійно, або в разі, якщо правопорушення зачіпає велику кількість людей, або якщо вимагають захисту реальні державні інтереси або майно.
 
Тлумачення пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України, з урахуванням практики ЄСПЛ, свідчить, що прокурор може представляти інтереси держави в суді тільки у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією із засад правосуддя (пункт 3 частини другої статті 129 Конституції України).
 
За змістом частини другої статті 2 ЦК України держава Україна є учасником цивільних відносин. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що у випадку, коли держава вступає у цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками (частина перша                статті 167 ЦК України). Держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 170 ЦК України). Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних, зокрема у цивільних, правовідносинах. Тому у тих відносинах, в які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах (див. постанови Великої Палати Верховного Суду                                     від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11 (пункти 6.21, 6.22),                         від 26 лютого 2019 року у справі № 915/478/18 (пункти 4.19, 4.20), від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц (пункт 26), від 06 липня 2021 року у справі № 911/2169/20 (пункт 8.5), від 23 листопада 2021 року у справі                                               № 359/3373/16 (пункт 80) та інші).
 
Велика Палата Верховного Суду також звертала увагу на те, що і в судовому процесі (в тому числі у цивільному) держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах. Тобто під час розгляду справи у суді фактичною стороною у спорі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною у справі певний орган (див. постанови від 27 лютого 2019 року у справі № 761/3884/18 (пункт 35), від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц (пункт 27)). Тому, зокрема, наявність чи відсутність у органу, через який діє держава, статусу юридичної особи, значення не має (див. постанови Великої Палати Верховного Суду                       від 06 липня 2021 року у справі № 911/2169/20 (пункти 8.10, 8.12) від                                    23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 81)).
 
Незалежно від того, хто саме звернувся до суду, - орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах, чи прокурор - у судовому процесі (в тому числі у цивільному), держава бере участь у справі як позивач, а відповідний орган (незалежно від наявності у нього статусу юридичної особи) або прокурор здійснюють процесуальні дії на захист інтересів держави як суб`єкта процесуальних правовідносин. Таким чином, фактичним позивачем за позовом, поданим в інтересах держави, є держава, а не відповідний орган (незалежно від наявності у нього статусу юридичної особи) або прокурор. На відміну від останнього та органів, через які діє держава, юридичні особи, які не є такими органами, діють як самостійні суб`єкти права - учасники правовідносин (див. постанову Великої Палати Верховного Суду                                           від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункти 82, 83)).
 
Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті (абзаци перший і другий частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру»; тут і далі -у редакції, чинній на час звернення прокурора до суду).
 
З наведеного можна виснувати, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні компетентні органи, а не прокурор. Останній не повинен вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати компетентний орган, який може та бажає захищати інтереси держави. Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц (пункт 37)).
 
Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень (абзаци перший - третій частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру»).
 
Оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц   (пункт 69)).
 
Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві (заяві) самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача (абзац другий частини другої статті 45 ЦПК України у редакції, чинній на час подання позову).Невиконання прокурором вимог щодо надання суду обґрунтування наявності підстав для здійснення представництва інтересів громадянина або держави в суді має наслідком застосування положень, передбачених статтею 121 цього кодексу (речення третє абзацу третього статті 45 ЦПК України у вказаній редакції).
 
Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для їхнього захисту, але не подав відповідний позов у розумний строк. Прокурор, звертаючись до суду, повинен обґрунтувати бездіяльність компетентного органу. Для встановлення того, які дії вчинить останній, прокурор до нього звертається до подання позову у порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», фактично надаючи цьому органу можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом перевірки виявлених прокурором фактів порушення законодавства, а також вчинення дій для виправлення цих порушень, зокрема подання позову чи повідомлення прокурора про відсутність порушень, які вимагають звернення до суду (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі                   № 912/2385/18 (пункти 38, 39)).
 
Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або мало стати відомо про можливе порушення інтересів держави, є бездіяльністю відповідного органу. Розумність вказаного строку визначає суд з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи через можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також з урахуванням таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі                   № 912/2385/18 (пункт 40)).
 
Таким чином, прокурору достатньо дотримати порядку, передбаченого     статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва у позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі немає, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18 (пункт 43)).
 
У цій справі прокурор Київської обласної прокуратури зазначив, що предметом спору є земельні ділянки лісогосподарського призначення, а підставою для представництва інтересів держави є нездійснення Кабінетом Міністрів України, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, протягом тривалого часу заходів для захисту інтересів держави.
 
Крім того, звертаючись до суду з позовом, обґрунтував наявність у нього підстав для представництва інтересів держави в суді, визначив, у чому полягає порушення таких інтересів, та орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.
 
Також до позовної заяви було додано лист заступника Генерального прокурора України від 25 квітня 2018 року № 05/1-200вих-18, яким прокуратурі Київської області доручено пред`явлення позову в цій справі в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України.
 
На виконання вимог частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор Київської обласної прокуратури повідомив Кабінет Міністрів України про те, що прокуратура звертатиметься до суду з позовом, в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, що підтверджується листом Першого заступника прокурора Київської області від 21 травня                     2018 року № 05/1-92вих18, долученим до позовної заяви.
 
Враховуючи викладене, а також те, що прокурор Київської обласної прокуратури повідомив листом від 21 травня 2018 року № 05/1-92вих18 Кабінет Міністрів України про те, що прокуратура звертатиметься до суду з позовом, та в цей же день подав до суду позовну заяву, в якій належним чином обґрунтував підстави представництва інтересів держави, а Кабінет Міністрів України не оспорював і не заперечував підстав для представництва прокурором інтересів держави в суді, то колегія суддів вважає, що прокурор у цій справі повною мірою довів необхідність здійснення захисту інтересів держави та виконав вимоги процесуального закону, передбачені статтею 23 Закону України «Про прокуратуру».
 
Щодо обґрунтованості позовних вимог
 
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
 
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
 
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
                        
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України).
 
Пред`являючи позов у цій справі в інтересах держави, прокурор посилався на незаконне заволодіння спірними земельними ділянками державної власності, які належать до лісового фонду, зокрема, фізичними особами -                               ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , які в подальшому відчужили їх на користь відповідача  ОСОБА_1 , що, на переконання позивача, є підставою для витребування цих земельних ділянок на користь держави.
 
Відповідно до статті 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
 
За змістом статей 13, 19 Конституції України від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
 
Відповідно до статті 1 ЗК України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.
 
Частиною другою статті 1 ЛК України (тут і надалі у редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місцем розташування виконують водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах.
 
Земельні відносини, що виникають при використанні, зокрема, лісів, регулюються ЗК України, а також нормативно-правовими актами про ліси, якщо вони не суперечать цьому Кодексу (частина друга статті 3 ЗК України).
 
До земель лісогосподарського призначення належать лісові землі, на яких розташовані лісові ділянки, та нелісові землі, зайняті сільськогосподарськими угіддями, водами й болотами, спорудами, комунікаціями, малопродуктивними землями тощо, які надані в установленому порядку та використовуються для потреб лісового господарства. Віднесення земельних ділянок до складу земель лісогосподарського призначення здійснюється відповідно до земельного законодавства (статті 5 ЛК України).
 
Усі ліси в Україні є власністю держави (частина перша статті 6 ЛК України).
 
Ліси та землі лісового фонду України є об`єктами підвищеного захисту зі спеціальним режимом використання та спеціальною процедурою надання у власність або користування.
 
У статті 7 ЛК України закріплено, що ліси, які знаходяться в межах території України, є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника на ліси здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України. Ліси можуть перебувати в державній, комунальній та приватній власності. Суб`єктами права власності на ліси є держава, територіальні громади, громадяни та юридичні особи.
 
Повноваження Кабінету Міністрів України у сфері лісових відносин визначені статтею 27 ЛК України.
 
Статтею 13 ЗК України передбачено, що саме до повноважень Кабінету Міністрів України в галузі земельних відносин належить розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом.
 
У статті 57 ЛК України визначено вимоги щодо порядку та умов зміни цільового призначення земельних лісових ділянок з метою їх використання в цілях, не пов`язаних з веденням лісового господарства, відповідно до частини першої якої зміна цільового призначення земельних лісових ділянок з метою їх використання в цілях, не пов`язаних з веденням лісового господарства, провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земельних ділянок у власність або надання у постійне користування відповідно до ЗК України.
 
Аналогічне положення міститься у статті 20 ЗК України.
 
Порядок вилучення земельних ділянок визначено статтею 149 ЗК України, якою встановлено, що земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням органів державної влади та органів місцевого самоврядування. Вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень.
 
У частині п`ятій статті 149 ЗК України встановлено, що районні державні адміністрації на їх території вилучають земельні ділянки державної власності (крім випадків, визначених частиною дев`ятою цієї статті), які перебувають у постійному користуванні, в межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для: а) сільськогосподарського використання; б) ведення водного господарства; в) будівництва об`єктів, пов`язаних з обслуговуванням жителів територіальної  громади  району (шкіл, лікарень, підприємств торгівлі, інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції тощо) з урахуванням вимог частини восьмої цієї статті. 
 
Відповідно до частини дев`ятої статті 149 ЗК України Кабінет Міністрів України вилучає земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, зокрема ліси для нелісогосподарських потреб, крім випадків, визначених частинами п`ятою - восьмою цієї статті, та у випадках, визначених статтею 150 цього Кодексу.
 
У справі, яка є предметом касаційного перегляду, встановлено, що відповідно до проекта організації та розвитку лісового господарства ДП «Вищедубечанське лісове господарство» 2015 року, планово-картографічних матеріалів, плану лісонасаджень Лебедівського лісництва Вищедубечанського держлісгоспу, матеріалів лісовпорядкування 2014 року, викопіювання з планшету № 5 Лебедівського лісництва ДП «Вищедубечанський лісгосп» квартал 628, спірні земельні ділянки розташовані у виділі 4 кварталу 628 Лебедівського лісництва ДП «Вищедубечанське лісове господарство» та є землями лісового фонду.
 
Отже, спірні земельні ділянки належать до земель лісового фонду.
 
Протилежного матеріали справи не містять.
 
ЦК України передбачені засади захисту права власності. Зокрема, відповідно до закріпленого у статті 387 ЦК України правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.
 
Віндикація - це витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого невласника. Віндикація - це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою                        статті 388 ЦК України. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.
 
Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.
 
За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.
 
Відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконно володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України.
 
Особа, за якою зареєстроване право власності на нерухоме майно, є його володільцем. У випадку незаконного, без відповідної правової підстави заволодіння нею таким майном, право власності (включаючи права володіння, користування та розпорядження) насправді і далі належатиме іншій особі - власникові. Останній має право витребувати це майно з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності.
 
Встановивши, що Вишгородська РДА, розпорядившись землями лісового фонду загальною площею 0,5870 га, перевищила свої повноваження, спірні земельні ділянки вибули з володіння власника - держави Україна поза її волею, Кабінет Міністрів України відповідного реагування не вчиняв, суд апеляційної інстанції, правильно застосувавши норми матеріального права, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для визнання недійсним спірного розпорядження Вишгородської РДА та витребування спірних земельних ділянок від добросовісного набувача у порядку статті 388 ЦК України.
 
Такі висновки відповідають як нормам матеріального права, так і прийняті з дотриманням норм процесуального права та не спростовані доводами касаційної скарги.
 
Щодо пропорційності втручання у мирне володіння майном
 
Доводи касаційної скарги про неможливість витребування спірних земельних ділянок у добросовісного набувача не заслуговують на увагу з огляду на таке.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року в справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18) Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що у спорах щодо земель лісогосподарського призначення, прибережних захисних смуг, інших земель, що перебувають під посиленою правовою охороною держави, остання, втручаючись у право мирного володіння відповідними земельними ділянками з боку приватних осіб, може захищати загальні інтереси, зокрема, у безпечному довкіллі, непогіршенні екологічної ситуації, у використанні власності не на шкоду людині та суспільству (частина третя статті 13, частина сьома статті 41, частина перша статті 50 Конституції України). Ці інтереси реалізуються через цільовий характер використання земельних ділянок (статті 18, 19, пункт «а» частини першої статті 91 ЗК України), які набуваються лише згідно із законом                          (стаття 14 Конституції України), та через інші законодавчі обмеження. Заволодіння приватними особами такими ділянками всупереч чинному законодавству, зокрема без належного дозволу уповноваженого на те органу, може зумовлювати конфлікт між гарантованим статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) правом цих осіб мирно володіти майном і правами інших осіб та всього суспільства на безпечне довкілля.
 
Отже, правовідносини, пов`язані з вибуттям земель лісового фонду з державної власності, становлять «суспільний», «публічний» інтерес, а незаконність рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, на підставі якого земельна ділянка вибула з державної власності, такому суспільному інтересу не відповідає.
 
Колегія суддів звісно враховує, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте ці положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції).
 
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини  стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три правила: 1) у першому реченні першого абзацу - загальне правило, що фіксує принцип мирного володіння майном; 2) у другому реченні того ж абзацу - охоплює питання позбавлення майна й обумовлює таке позбавлення певними критеріями; 3) у другому              абзаці - визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друге та третє правила, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, мають тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного у першому правилі (зокрема рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року, заява № 19336/04, § 166-168).
 
Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтується таке втручання на національному законі, чи переслідує легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.
 
Втручання держави у право мирного володіння майном повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, останнє - характеризуватися доступністю для заінтересованих осіб, чіткістю, а наслідки його застосування мають бути передбачуваними.
 
Якщо можливість втручання у право мирного володіння майном передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів чи штрафів.
                        
Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення               статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (зокрема рішення ЄСПЛ у справі «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року, заява № 29979/04).
 
У зв`язку із зазначеним право держави витребувати земельну ділянку, з огляду на доведену незаконність і безпідставність її набуття фізичною особою, передбачене у чинному законодавстві України. Відповідні приписи стосовно охорони земель і регламентування підстав для витребування майна є доступними, чіткими та передбачуваними.
 
Витребування спірних земельних ділянок лісогосподарського призначення, що протиправно відчужені фізичним особам Вишгородською РДА, переслідує легітимну мету контролю за використанням цього майна відповідно до загальних інтересів у тому, щоби таке використання відбувалося за цільовим призначенням. Важливість цих інтересів зумовлюється, зокрема, особливим правовим режимом відповідних земельних ділянок.
 
Суспільний інтерес у контролі за використанням земельних ділянок лісового фонду у цій справі переважає приватний інтерес ОСОБА_1 у збереженні володіння земельних ділянок. Земельні ділянки лісового фонду мають використовуватися як власність Українського народу для суспільних потреб за цільовим призначенням, виконувати свої важливі функції.
 
З урахуванням зазначеного Верховний Суд вважає, що в силу об`єктивних, видимих природних властивостей земельних ділянок відповідач, проявивши розумну обачність, міг і повинен був знати про те, що спірні ділянки належать до земель лісогосподарського призначення (аналогічні правові висновки висловлені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15 травня                          2018 року у справі № 372/2180/15-ц (провадження № 14-76цс18), від 22 травня 2018 року у справі № 469/1203/15-ц (провадження № 14-95цс18) і від 30 травня 2018 року у справі № 469/1393/16-ц (провадження № 14-71цс18).
 
Загальний інтерес у контролі за використанням земельних ділянок за цільовим призначенням для гарантування безпечності довкілля та непогіршення екологічної ситуації у цій справі переважає приватний інтерес заявника у збереженні права власності на земельні ділянки.
 
Отже, витребування земельних ділянок у ОСОБА_1 не порушуватиме принцип пропорційності втручання у право мирного володіння майном.
 
При цьому Верховний Суд звертає увагу на те, що ЦК України визначає механізм повного відшкодування заподіяних кінцевим набувачам збитків. Так, з урахуванням приписів частин третьої і четвертої статті 390 ЦК України кінцевий набувач, який не заявив зустрічні позови у справі, може заявити до власника земельних ділянок позов про відшкодування здійснених з часу, з якого власникові належить право на їх повернення, необхідних витрат на утримання та збереження витребуваних земельних ділянок, а у разі здійснення поліпшень цих ділянок, які не можна відокремити від них без завдання їм шкоди, - позов про відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася вартість земельних ділянок. Крім того, кінцевий набувач, із власності якого витребовується земельні ділянки, також не позбавлений можливості відновити права на підставі частини першої статті 661 ЦК України, пред`явивши вимогу до осіб, в яких він придбав ці ділянки, про відшкодування збитків.
 
Вказаний висновок узгоджується із висновками Верховного Суду у подібних правовідносинах, висловленими у постановах від 12 січня 2022 року у справі                            № 369/4161/17 (провадження № 61-11700св20) та від 28 вересня 2022 року в справі № 369/6522/17 (провадження № 61-7581св22).
 
Щодо строків застосування позовної давності слід зазначити таке.
 
Суд першої інстанції дійшов висновку про пропуск позивачем строку позовної давності, вказавши на те, що у Кабінету Міністрів України була об`єктивна можливість знати про передання спірних земельних ділянок ще у 2014 році - з часу виникнення спірних правовідносин, а до суду з цим позовом прокурор звернувся лише у 2018 році, тому позовна давність Кабінетом Міністрів України, від імені і в інтересах якого діє прокурор, пропущена. 
 
Апеляційний суд не погодився з висновком суду першої інстанції про пропуск позивачем строку позовної давності, вказавши на те, що у справі відсутні докази того, що Кабінет Міністрів України міг знати про вибуття спірних земельних ділянок з державної власності на підставі оскаржуваного розпорядження, а прокурор Київської обласної прокуратури дізнався про незаконне заволодіння земельними ділянками лише після перевірки про дотримання вимог земельного законодавства, яка була проведена у січні-лютому 2018 року. У зв`язку з цим суд вважав, що у січні 2018 року розпочався перебіг трирічного строку позовної давності, а з цим позовом прокурор звернувся у червні 2018 року, що свідчить про те, що він не пропустив строк позовної давності.
 
Верховний Суд погоджується з висновками суду апеляційної інстанції, а також вважає необґрунтованими доводи касаційної скарги про пропуск позивачем строку позовної давності з огляду на таке.
 
У ЦК України позовну давність визначено як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 цього Кодексу).
 
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
 
Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України).
Визначення початку відліку позовної давності міститься в статті 261 ЦК України, відповідно до частини першої якої перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
 
Отже, позовна давність є строком для подання позову як безпосередньо суб`єктом, право якого порушене (зокрема і державою, що наділила для виконання відповідних функцій у спірних правовідносинах певний орган державної влади, який може звернутися до суду), так і прокурором, уповноваженим законом звертатися до суду з позовом в інтересах держави як носія порушеного права, від імені якої здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах може певний її орган.
 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі         № 362/44/17 (пункти 64-66) щодо змісту частини першої статті 261 ЦК України сформулювала такий висновок: 
 
«Якщо у передбачених законом випадках у разі порушення або загрози порушення інтересів держави з позовом до суду звертається прокурор від імені органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, позовну давність слід обчислювати з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.
 
Позовна давність починає обчислюватися з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, у таких випадках: 1) прокурор, який звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, довідався чи мав об`єктивну можливість довідатися (під час кримінального провадження, прокурорської перевірки тощо) про порушення або загрозу порушення таких інтересів чи про особу, яка їх порушила або може порушити, раніше, ніж орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) прокурор звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави за відсутності відповідного органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження щодо захисту таких інтересів».
 
Закон пов`язує початок перебігу позовної давності не з моментом поінформованості про вчинення певної дії чи прийняття рішення, а з моментом коли саме уповноваженому органу, право якого порушено внаслідок прийнятого незаконного рішення, стало відомо про таке порушення. 
 
Отже, початок перебігу позовної давності розпочинається не з моменту, коли певний орган видав акт, на підставі якого відбулося відчуження майна, а з моменту, коли про порушення майнового права довідався або міг довідатися орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах (у цій справі - Кабінет Міністрів України), або прокурор (у двох зазначених вище випадках). Такий момент суд має встановити щодо кожної ефективної позовної вимоги, про застосування наслідків спливу позовної давності за якою подав заяву належний за цією вимогою відповідач. Відомості про отримання прокурором даних саме про порушення права власності держави на конкретний об`єкт раніше, ніж про таке порушення дізнався відповідний орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, мають бути підтверджені належними доказами (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3680/17 (пункти 5.39-5.41)).
 
Суди встановили, що спірні земельні ділянки вибули з власності держави на підставі розпорядження Вишгородської РДА, яка не мала права розпоряджатися цими земельними ділянками з огляду на їх цільове призначення у квітні 2014 року. З позовом до суду в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України прокурор звернувся у червні 2018 року.
 
В обґрунтування клопотання про поновлення строку позовної давності прокурор зазначав, що про необхідність захисту прав та інтересів держави прокурору стало відомо лише у 2018 році під час моніторингу інформації різних органів державної влади, установ та організацій, зокрема Київського обласного та по м. Києву управління лісового та мисливського господарства, ДП «Вищедубечанське лісове господарство», ВО «Укрдержліспроект».
 
Прокурором пред`явлено позов в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України як належного розпорядника землі.
 
Колегія суддів враховує те, що Кабінет Міністрів України не був учасником спірних правовідносин щодо вилучення у держави та передання у комунальну, а потім й у приватну власність земель лісогосподарського призначення. Матеріали справи не містять інформації, що Вишгородська РДА доводила до відома Кабінету Міністрів України інформацію про прийняття оскаржуваного розпорядження щодо передання спірних земельних ділянок у приватну власність.
Оскільки відповідач не надав і суд не встановив наявності об`єктивних доказів того, що про порушення державних інтересів Кабінет Міністрів України міг довідатися або довідався з моменту прийняття оскаржуваного розпорядження Вишгородською РДА - 04 квітня 2014 року з подальшим переданням земельних ділянок у власність громадянам, що було його процесуальним обов`язком відповідно до статей 12, 81 ЦПК України, то доводи касаційної скарги про обізнаність Кабінету Міністрів України про порушення його прав у 2014 році є безпідставними.
 
За встановлених апеляційним судом обставин Верховний Суд вважає обґрунтованими його правові висновки про те, що доводи відповідача та висновки суду першої інстанції про пропуск позивачем строку позовної давності є такими, що ґрунтуються на припущеннях, оскільки у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази того, що Кабінет Міністрів України знав про порушення його прав у 2014 році або міг довідатись про момент цього порушення, тому прокурор, який дізнався про незаконне заволодіння земельними ділянками лише після перевірки про дотримання вимог земельного законодавства, яка була проведена у січні-лютому 2018 року, не пропустив строк позовної давності на звернення до суду з позовом в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України.
 
Отже, переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що прокурор в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України звернувся до суду з позовом у межах строку позовної давності.
 
Отже, доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судового рішення суду апеляційної інстанції, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального і процесуального права, були предметом дослідження у суді апеляційної інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.
 
Вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції з дотриманням вимог статей 263-265, 382 ЦПК України повно, всебічно та об`єктивно з`ясував обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, правильно встановив правовідносини, що склалися між сторонами, й обґрунтовано задовольнив позов Київської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України.
Щодо позовної давності колегія суддів враховує висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 28 вересня 2022 року в справі № 369/6522/17 (провадження 61-7581св22), від 26 квітня 2022 року в справі № 372/453/19 (провадження № 61-6762св21), від 12 січня 2022 року в справі № 369/4161/17 (провадження № 61-11700св20), від 31 травня 2023 року в справі                                             № 369/12149/16 (провадження № 61-13356св22) в аналогічних правовідносинах, від 25 травня 2022 року в справі № 363/2906/18 (провадження № 61-108св22).
 
Щодо доводів про неврахування апеляційним судом висновків Верховного Суду
 
Перевіряючи доводи заявника про неврахування апеляційним судом висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду, які перелічені в касаційній скарзі, колегія суддів враховує таке.
 
Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де подібними (тотожними, аналогічними, схожими) є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (постанови Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі                   № 910/5394/15-г, від 19 червня 2018 року у справі № 922/2383/16, від 12 грудня 2018 року у справі № 2-3007/11, від 16 січня 2019 року у справі №757/31606/15, від 19 травня 2020 року у справі № 910/719/19, від 26 травня 2021 року у справі № 910/8358/19). 
 
Подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). 
 
Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи (висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 27 березня 2018 року у справі № 910/17999/16,                                  від 25 квітня 2018 року у справі № 910/24257/16).
 
Верховний Суд висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи, і такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами. З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності та необхідності застосування правових висновків Верховного Суду в кожній конкретній справі (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 154/3029/14-ц, провадження № 14-43цс22).
 
Отже, правові висновки Верховного Суду не мають універсального характеру для всіх без винятку справ, а тому колегія суддів не бере до уваги посилання заявника на неврахування апеляційним судом висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду та у постановах Верховного Суду.
 
Саме по собі посилання на неоднакове застосування положень норм матеріального права у різних справах, хоч і у подібних правовідносинах, але з різними встановленими обставинами, не має правового значення для справи, яка є предметом перегляду, та не свідчить про різне застосування чи тлумачення норм матеріального права.
 
Решта доводів касаційної скарги зводиться до незгоди з оскарженим судовим рішенням у справі та переоцінки доказів у справі, проте встановлення обставин справи і перевірка їх доказами не належить до компетенції суду касаційної інстанції.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Згідно із частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Оскільки доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують, на законність та обґрунтованість судового рішення не впливають, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

 

Щодо судових витрат
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає
 
Керуючись статтями 141, 400, 402, 406, 409, 410, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду 
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_8 , залишити без задоволення.
 
Постанову Київського апеляційного суду від 21 жовтня 2022 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Суддя-доповідач                                                                    Є. В. Петров
 
Судді:                                                                                     А. І. Грушицький 
                                                                                              
І. В. Литвиненко 
                                                                                               
О. М. Ситнік
                                                                                              
В. В. Пророк