КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

	

Головуючий у суді першої інстанції: Аббасова Н.В.
Єдиний унікальний номер справи № 761/8336/22
Апеляційне провадження № 22-ц/824/2703/2024
 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М    У К Р А Ї Н И
 
26 лютого 2024 року                                                                        м. Київ  
            
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді     - Мережко М.В.,
суддів                          - Поліщук Н.В., Соколової В.В.,
            секретар                      - Олешко Л.Ю.,  
розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 02 лютого 2023 року у справі за позовом   ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Чернігівської обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції у Чернігівській області, Державної казначейської служби України про стягнення моральної шкоди у зв`язку з незаконними рішеннями органу державної влади та незаконними діями і рішеннями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, прокуратури та суду, 
 
В с т а н о в и в :
 
У травні 2022 року  ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Державної міграційної служби України (далі - відповідач-1), Чернігівської обласної прокуратури (далі - відповідач-2), Головного управління Національної поліції у Чернігівській області (далі- відповідач-3), Державної казначейської служби України (далі - відповідач-4) про стягнення моральної шкоди у зв`язку з незаконними рішеннями органу державної влади та незаконними діями і рішеннями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, прокуратури та суду.
З урахування уточненої позовної заяви від 11.06.2022, ОСОБА_1 просив суд: стягнути з Державного бюджету України на його користь 500 000,00 (п`ятсот тисяч) грн моральної шкоди, завданої у зв`язку з незаконними рішеннями Державної міграційної служби України; стягнути з Державного бюджету України на його користь 500 000,00 (п`ятсот тисяч) грн моральної шкоди, завданої у зв`язку з незаконними діями та рішеннями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, прокуратури та суду; та стягнути з Державного бюджету України на його користь судові витрати, у зв`язку з проведення судової експертизи.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 18.09.2017 рішенням Державної міграційної служби України (далі - ДМС України) № 366-17 визнано біженцем громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 .
В подальшому, 20.04.2018 рішенням ДМС України № 135-18 про позбавлення статусу біженця, ОСОБА_1 позбавлено статусу біженця. Вказане рішення мотивоване тим, що згідно інформації наданої Службою безпеки України, ОСОБА_1 займався організацією міжнародного нарко-трафіку важких наркотиків, а тому дана діяльність може становити загрозу національній безпеці, громадському порядку та здоров`ю населення України.
Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 26.12.2018 у справі № 826/8764/18, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 26.03.2019 та постановою Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 06.08.2019 рішення ДМС України від 20.04.2018 № 135-18 про позбавлення статусу біженця ОСОБА_1 визнано протиправним та скасовано.
В подальшому ДМС України приймалось рішення від 28.03.2019 № 101-19 про позбавлення статусу біженця ОСОБА_1 , яке обґрунтоване тим, що в органів Національної поліції України наявна інформація про те, що ОСОБА_1 має причетність до організації на території Чернігівської області організованого злочинного угруповання, члени якого причетні до функціонування на території держави потужної підпільної нарко-лабораторії з виготовлення наркотичного засобу - «метадон».
Вказане рішення від 28.03.2019 № 101-19 відповідача-1 оскаржено позивачем до суду. За результатами судового розгляду рішенням від 28.03.2019 № 101-19 визнано протиправним та скасовано згідно рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 25.09.2019 у справі № 640/5486/19, залишеного без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 26.11.2019 та постановою Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 15.04.2020.
Крім того, 26.12.2019 рішенням ДМС України № 455-19 ОСОБА_1 повторно позбавлено статусу біженця з тих самих підстав, з яких були прийняті два попередні рішення відповідача-1. Дане рішення знову ж таки визнано протиправним та скасовано згідно рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 09.06.2021 у справі № 640/814/20, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 16.09.2021.
Висновки судів в адміністративних справах № 826/8764/18, № 640/5486/19, № 640/814/20, де вирішувалось питання законності прийняття ДМС України рішень про позбавлення ОСОБА_1 статусу біженця № 135-18 від 20.04.2018, № 101-19 від 28.03.2019, № 455-19 від 26.12.2019 відповідно, зводились до того, що ДМС України за відсутності достовірної інформації про те, що ОСОБА_1 займається діяльністю, яка становить загрозу національній безпеці, громадському порядку та здоров`ю населення України, протиправно та незаконно приймались рішення про позбавлення ОСОБА_1 статусу біженця.
Отже, у зв`язку з незаконними діями ДМС України щодо позбавлення ОСОБА_1 тричі статусу біженця, які адміністративними судами визнані протиправними та скасовані, позивачеві було завдано моральну шкоду, яка полягає у душевних стражданнях за своє життя, оскільки у разі повернення ОСОБА_1 до Республіки Білорусь останній би був підданий кримінальній відповідальності або вбитий у зв`язку із належністю до ромської національності та зайняття волонтерською діяльністю, пов`язаною з наданням допомоги учасникам Антитерористичної операції на сході України. Такі дії громадян Республіки Білорусь владою Республіки Білорусь засуджуються та жорстоко караються. Також моральна шкода, завдана ОСОБА_1 полягає у душевних стражданнях за своїх дітей - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , оскільки останні, у разі екстрадиції позивача до Республіки Білорусь та його засудження або вбивство, залишаться без належного утримання, догляду та фінансового забезпечення.
Завдану моральну шкоду незаконними рішеннями ДМС України, ОСОБА_1 оцінує у розмірі 500 000,00 грн, яку позивач просив стягнути на свою користь.
Також, у зв`язку з позбавленням ОСОБА_1 статусу біженця, органами, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, прокуратурою та судом по відношенню до Позивача вчинялись (приймались) наступні незаконні дії та рішення, які виражались у: затриманні працівниками ВКП ЧВП ГУ НП у Чернігівській області 14.07.2018 та 24.07.2018, що вбачається з протоколів про затримання особи від 14.07.2018 та 24.07.2018, складених старшим оперуповноваженим ВКП ЧВП в Чернігівській області капітаном поліції Самотяжко А.О.; проведенні екстрадиційної перевірки Чернігівською обласною прокуратурою в період з 26.07.2018 по 15.11.2021, що вбачається з листа Чернігівської обласної прокуратури від 28.01.2022 № 19-30-18; застосуванні запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою в ДУ «Чернігівський слідчий ізолятор» в період з 16.07.2018 по 24.07.2018 та в період з 25.07.2018 по 25.06.2019, що вбачається з листа ДУ «Чернігівський слідчий ізолятор» від 31.01.2022 № 6/4-АЗ вих.; застосуванні запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту в період з 26.06.2019 по 15.10.2019, що вбачається з ухвал Новозаводського районного суду м. Чернігова від 25.06.2019 у справі № 751/4330/19 та від 19.08.2019 у справі № 751/5801/19; застосуванні запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту в певний період доби, в період з 16.10.2019 по 25.12.2019.
У зв`язку з незаконними діями та рішеннями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, прокуратурою та судом по відношенню до ОСОБА_1 , останньому було завдано моральну шкоду у загальному розмірі 500 000,00 грн, яку позивач також просив стягнути на свою користь.
Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 25 квітня 2023 року у задоволенні позову до ОСОБА_1 відмовлено. 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позовна заява та матеріли справи не містить жодного рішення суду щодо визнання дій Чернігівської обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції у Чернігівській області, Державної казначейської служби України протиправними або неправомірними, внаслідок чого порушено право позивача.
Позивачем не надано належних та допустимих доказів існування будь-яких негативних явищ, викладених в позовній заяві, які б мали місце внаслідок неправомірних дій (рішень) відповідачів. Так, сам по собі факт скасування рішення ДМС України не є підставою для відшкодування моральної шкоди. Крім того, позивач не довів завдану йому моральну шкоду, в чому саме полягала така шкода та не навів обґрунтування щодо розміру такої шкоди.
Не погоджуючись з рішенням суду, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 02 лютого 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.
У скарзі  посилається на порушення судом норм матеріального і процесуального права. Зазначає, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що рішення про позбавлення ОСОБА_1 статусу біженця були визнані протиправними та скасованими судами в адміністративних справах № 826/8764/18. № 640/5486/19, № 640/814/20, тому, відповідно і дії та рішення органів оперативно-розшукової діяльності, прокуратури та суду, які вчинялись на підстві цих рішень ДМС України, були незаконними, оскільки вчинені на підставі протиправних рішень ДМС України.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ДМС України проти задоволення скарги позивача заперечив та просив скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, як законне та обґрунтоване. Вказує, що права позивача вже було захищено шляхом визнання протиправними та скасування рішень ДМС України. Зазначає, що позивач не довів причинно-наслідкового зв`язку між діями ДМС та завданням йому моральної шкоди.
Чернігівська обласна прокуратура також подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просить скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, як законне та обґрунтоване. Стверджує, що позовні вимоги є недоведеними, доводи позивача ґрунтуються на припущеннях.
Своїм правом на подачу відзиву інші учасники справи у встановлений строк не скористалися.
Відповідно до  ст. 44  ЦПК України,  особи, які  беруть участь у справі  зобов`язані  добросовісно  здійснювати свої процесуальні  права і виконувати  процесуальні обов`язки.
Відповідно до ст.ст 128-131 ЦПК України  сторони  були своєчасно повідомлені про день та час розгляду справи на  09 листопада 2023 року та на 18 січня 2024 року за адресами, які були зазначені в матеріалах справи. Заяв щодо зміни місця проживання або місцезнаходження від сторін не надходило. Представники сторін взяли участь у судових засіданнях в апеляційному суді.
Апеляційна скарга ОСОБА_1   підлягає частковому задоволенню  з таких підстав.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.  Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України  суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності
Відповідно до ст. 12 ЦПК України   цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.  Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:
1) керує ходом судового процесу;
2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;
3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;
4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;
5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.
Встановлено, що 18.09.2017 рішенням Державної міграційної служби України № 366-17 визнано біженцем громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 .
Згідно висновку ГУ ДМС у м. Києві від 13.06.2017, особова справа № 2017 KYIV 0025 щодо визнання особи біженцем, ОСОБА_1 змушений був покинути країну походження через переслідування за ознаками національності, яке здійснювалось відносно останнього владою Республіки Білорусь, у зв`язку із належністю до ромської національності. Також ОСОБА_1 не може повернутись до країни походження, тому що на території України розпочав займатись волонтерською діяльністю, за яку буде підданий кримінальному переслідуванню в Республіці Білорусь. Волонтерська діяльність Позивача полягає в тому, що він допомагає учасника Антитерористичної операції на сході України, разом з іншими волонтерами доставляли необхідні речі, продукти харчування, медикаменти до Луганської та Донецької області, а саме: Мар`ївки, Авдіївки, Широке, Дебальцево, Волноваха. За таку діяльність, у Республіці Білорусь передбачена кримінальна відповідальність.
Також встановлено, що 20.04.2018 рішенням ДМС України № 135-18 про позбавлення статусу біженця, ОСОБА_1 позбавлено статусу біженця. Рішення мотивоване тим, що згідно інформації наданої Службою безпеки України, ОСОБА_1 займався організацією міжнародного нарко-трафіку важких наркотиків, а тому дана діяльність може становити загрозу національній безпеці, громадському порядку та здоров`ю населення України (т. 1, а.с. 38-42).
В подальшому, працівниками ВКП ЧВП ГУ НП у Чернігівській області 14.07.2018 ОСОБА_1 було затримано відповідно до протоколу затримання особи від 14.07.2018, складеного старшим оперуповноваженим ВКП ЧВП в Чернігівській області капітаном поліції Самотяжко А.О. (т. 1, а.с. 55-57). Підстави затримання: міжнародний розшук іноземною державою (ініціатор розшуку - Республіка Білорусь) у зв`язку з вчиненням кримінального правопорушення. Мотиви затримання: притягнення до кримінальної відповідальності за вчинення злочинів, передбачених ч. 1 ст. 285, ч. 1 ст. 14, ч. 4 ст. 328, ч. 4 ст. 328 КК Республіки Білорусь.
В період з 14.07.2018 по 16.07.2018 ОСОБА_1 перебував у Чернігівському відділу поліції ГУ НП у Чернігівській області.
Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 16.07.2018 у справі № 750/7200/18 клопотання заступника прокурора Чернігівської області Івашка С.В. про застосування тимчасового арешту до ОСОБА_1 - задоволено. Застосовано до ОСОБА_1 тимчасовий арешт на строк до 40 діб, до надходження запиту про його видачу від компетентних органів Республіки Білорусь, з утриманням в ДУ «Чернігівський слідчий ізолятор».
У зв`язку з надходженням до Генеральної прокуратури України запиту компетентних органів Республіки Білорусь про видачу ОСОБА_1 для притягнення його до кримінальної відповідальності за вчинення інкримінованих йому злочинів, заступником прокурора Чернігівської області Івашко С.В. до Новозаводського районного суду м. Чернігова подано клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою для забезпечення видачі особи (екстрадиційного арешту) до вирішення Генеральною прокуратурою України питання про його видачу та фактичну передачу до Республіки Білорусь.
Ухвалою Новозаводського районного суду м. Чернігова від 24.07.2018 у справі № 751/4956/18 у задоволені вказаного клопотання відмовлено.
В той же день, 24.07.2018 працівниками ВКП ЧВГІ ГУ НП у Чернігівській області ОСОБА_1 було затримано згідно з протоколом затримання особи від 24.07.2018, складеного старшим оперуповноваженим ВКП ЧВП в Чернігівській області капітаном поліції Самотяжко А.О.
Ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 25.07.2018 у справі № 751/4956/18 апеляційну скаргу прокурора задоволено. Ухвалу слідчого судді Новозаводського районного суду м. Чернігова від 24.07.2018 у справі № 751/4956/18 скасовано. Застосовано до ОСОБА_1 запобіжний захід у виді тримання під вартою (екстрадиційний арешт) до вирішення Генеральною прокуратурою України питання його видачі та фактичну передачу до Республіки Білорусь, але не більше дванадцяти місяців.
В подальшому ухвалами Новозаводського районного суду м. Чернігова від 24.09.2018 у справі № 751/6554/18, від 21.11.2018 у справі № 751/8114/18, від 16.01.2019 у справі № 751/213/19, від 14.03.2019 у справі № 751/1637/19, від 13.05.2019 у справі № 751/3128/19 ОСОБА_1 продовжувався запобіжний захід у вигляді тримання під вартою (екстрадиційний арешт).
Ухвалою Новозаводського районного суду м. Чернігова від 25.06.2019 у справі № 751/4330/19 ОСОБА_1 змінено запобіжний захід з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт, який був продовжений ухвалою Новозаводського районного суду м. Чернігова від 19.08.2019 у справі № 751/5801/19.
Ухвалою Новозаводського районного суду м. Чернігова від 15.10.2019 у справі № 751/7373/19 ОСОБА_1 змінено запобіжний захід з цілодобового домашнього арешту на домашній арешт в певний період доби, який був продовжений ухвалою Новозаводського районного суду м. Чернігова від 18.11.2019 у справі № 751/8434/19.
Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 26.12.2018 у справі № 826/8764/18, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 26.03.2019 та постановою Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 06.08.2019) рішення ДМС України від 20.04.2018 № 135-18 про позбавлення статусу біженця ОСОБА_1 визнано протиправним та скасовано.
Так, рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 26.12.2018 у справі № 826/8764/18 ґрунтується на тому, що матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_1 на момент прийняття оскаржуваного рішення займається діяльністю, що загрожує національній безпеці, громадського порядку, здоров`ю населення України, а надані документи лише повідомляють про знаходження ОСОБА_1 у міжнародному розшуку.
В подальшому ДМС України приймалось рішення від 28.03.2019 № 101-19 про позбавлення статусу біженця ОСОБА_1 , яке обґрунтоване тим, що в органів Національної поліції України наявна інформація про те, що ОСОБА_1 має причетність до організації на території Чернігівської області організованого злочинного угруповання, члени якого причетні до функціонування на території держави потужної підпільної нарко-лабораторії з виготовлення наркотичного засобу - «метадон».
Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 25.09.2019 у справі № 640/5486/19, залишеного без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 26.11.2019 та постановою Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 15.04.2020, визнано протиправним та скасовано рішення ДМС України від 28.03.2019 № 101-19.
Крім того, 26.12.2019 рішенням ДМС України № 455-19 ОСОБА_1 повторно позбавлено статусу біженця. Дане рішення визнано протиправним та скасовано згідно рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 09.06.2021 у справі № 640/814/20, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 16.09.2021.
За змістом ч. ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.
Відповідно до правового висновку, відображеного в постанові Касаційного господарського суду Верховного Суду від 18 лютого 2020 року в справі № 917/154/15, постанові Касаційного господарського суду Верховного Суду від 06 лютого 2020 року в справі № 922/5787/15, постанові Касаційного господарського суду Верховного Суду від 21 січня 2020 року в справі № 911/3883/16, постанові Касаційного господарського суду Верховного Суду від 11 грудня 2019 року в справі 923/1382/16, преюдицію утворюють ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта.
Згідно з постановою Касаційного господарського суду Верховного Суду від 21 січня 2020 року в справі № 911/3883/16, преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Преюдиціальне значення мають рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.
Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач вказував, що у зв`язку з незаконними діями ДМС України щодо позбавлення ОСОБА_1 тричі статусу біженця, які адміністративними судами визнані протиправними та скасовані, йому було завдано моральну шкоду, яка полягає у душевних стражданнях за своє життя, оскільки у разі повернення ОСОБА_1 до Республіки Білорусь останній би був підданий кримінальній відповідальності або вбитий у зв`язку із належністю до ромської національності та зайняття волонтерською діяльністю, пов`язаною з наданням допомоги учасникам Антитерористичної операції на сході України. Моральна шкода, завдана ОСОБА_1 , також, полягає у душевних стражданнях за своїх дітей - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , оскільки останні, у разі екстрадиції Позивача до Республіки Білорусь та його засудження або вбивство, залишаться без належного утримання, догляду та фінансового забезпечення. 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що ОСОБА_1 не довів належними та допустимими доказами завдання йому шкоди внаслідок протиправних дій ДМС України та органів, що здійснюють досудове розслідування, прокуратури, суду.
Апеляційний суд не погоджується із цим висновком суду першої інстанції з таких підстав.
За змістом ч.ч.1, 2, 3, 4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права.
Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.
Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).
Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.
Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України.
Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Згідно ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав . Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
Спеціальні підстави відповідальності за матеріальну шкоду, завдану незаконними діями органів державної влади та місцевого самоврядування, визначаються ст.ст. 1173 - 1176 ЦК України. Підстави стягнення з означених органів моральної шкоди регламентуються ст. 1167 ЦК України.
Стаття 1167 ЦК України передбачає, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Шкода - це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв`язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв`язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком.
Необхідною умовою для притягнення держави до відповідальності за дії, бездіяльність органу державної влади у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Наявність цих умов в межах розгляду цивільної справи має довести позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі ст. 1173 ЦК України.
Вказана позиція узгоджується із правовою позицією, висловленою у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18).
При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.
Отже, позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідачів, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідачів та заподіяною шкодою.
Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.
Відповідно до цієї норми обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна.
Згідно з ч.ч. 6, 7 ст. 1176 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.
У постанові від 15.08.2019 у справі № 823/782/16 Верховний Суд зробив висновок, що відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, має на меті, як компенсацію потерпілому завданих збитків, так і запобігання вчинення суб`єктом владних повноважень такого у майбутньому, зокрема, шляхом здійснення превентивних заходів для удосконалення виконання своїх функцій, спрямованих на інтереси людини.
Разом з тим, моральну шкоду, зважаючи на її сутність, не можна відшкодувати у повному обсязі, оскільки не має (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Зважаючи на це, будь-яка компенсація моральної шкоди не є (і не може бути) адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.
У відповідності до п. 3 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.95 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній собі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зав`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.
Отже, моральну шкоду розуміють як втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Як убачається із матеріалів справи, рішеннями адміністративних судів, а саме:
-                      рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 26.12.2018 у справі № 826/8764/18, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 26.03.2019 та постановою Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 06.08.2019),
-                      рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 25.09.2019 у справі № 640/5486/19, залишеного без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 26.11.2019 та постановою Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 15.04.2020,
-                      рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 09.06.2021 у справі № 640/814/20, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 16.09.2021,
були визнані неправомірними та скасовані рішення ДМС України про позбавлення статусу біженця ОСОБА_1 , на підставі яких судами та працівниками правоохоронних органів ухвалювались рішення та застосовувались пов`язані з обмеженням волі запобіжні заходи щодо ОСОБА_1 .
Відповідно до ч.2 ст. 489 КПК України, особа, якій надано статус біженця, статус особи, яка потребує додаткового захисту, або їй надано тимчасовий захист в Україні, не може бути видана державі, біженцем з якої вона визнана, а також іноземній державі, де її здоров`ю, життю або свободі загрожує небезпека за ознаками раси, віросповідання (релігії), національності, громадянства (підданства), приналежності до певної соціальної групи або політичних переконань, крім випадків, передбачених міжнародним договором України.
Суд звертає увагу, що застосування до ОСОБА_1 арешту, тримання під вартою та домашнього арешту здійснювалось внаслідок перебування ОСОБА_1 у розшуку за запитом Республіки Білорусь. 
Отже, застосування запобіжних заходів щодо ОСОБА_1 було безпосередньо пов`язане з наявністю чи відсутністю у нього статусу біженця.
За таких обставин суд доходить висновку про існування причинно-наслідкового зв`язку  рішень ДМС України щодо позбавлення ОСОБА_1 статусу біженця (які тричі було визнано неправомірними та скасовано судами) та перебуванням ОСОБА_1 під вартою та під домашнім арештом.
 Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового розслідування, прокуратури та суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку постановлення виправдувального вироку суду.
Згідно зі ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового розслідування, прокуратури та суду» у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; моральна шкода.
 Статтею 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового розслідування, прокуратури та суду» визначено, що відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету.
Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.
Відповідно до ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового розслідування, прокуратури та суду» розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством.
Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.
Як убачається з матеріалів справи, неправомірні дії відповідачів у даній справі, підтверджуються рішеннями судів : рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 26.12.2018 у справі № 826/8764/18, рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 25.09.2019 у справі № 640/5486/19, рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 09.06.2021 у справі № 640/814/20.
Відповідно до положень постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року № 4, - право на відшкодування моральної шкоди виникає за наявності передбачених законом умов або підстав відповідальності за заподіяну шкоду.
Статтею 3 Закону «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» передбачено, що в наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються), зокрема, моральна шкода.
Виходячи з викладеного, право позивача на отримання відшкодування моральної шкоди передбачене Законом.
Відповідно до ч. 2, 3 ст. 13 зазначеного Закону, розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільних законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.
У відповідності до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року, у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімум доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.
Відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» розмір мінімальної заробітної плати станом на 1 січня 2024 року складає 7100 грн.
Враховуючи період перебування ОСОБА_1 під вартою та під домашнім арештом (цілодобовим та в певний час доби) - сукупно 16,5 місяців, розмір відшкодування моральної шкоди не може бути меншим за 117 150 грн (7100 грн х 16,5 місяців).
Позивачем доведено факт спричинення йому моральної шкоди не тільки фактом протиправного позбавлення його статусу біженця, а й тим, що до нього були застосовані запобіжні заходи, які обмежували його свободу пересування, існувала реальна загроза його екстрадиції до Республіки Білорусь.
Разом з цим, суд звертає увагу, що в межах розгляду даної справи дії та рішення усіх відповідачів є взаємопов`язаними, тому суд не вбачає підстав для виокремлення розміру моральної шкоди, завданої у зв`язку з незаконними рішеннями Державної міграційної служби України та моральної шкоди, завданої у зв`язку з незаконними діями та рішеннями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, прокуратури та суду.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15.12.2020 року у справі № 752/17832/14-ц дійшла висновку, що, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.
Отже, перевіривши матеріали справи у межах доводів апеляційної скарги, дослідивши всебічно, повно та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, апеляційний суд доходить висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову та стягнення з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України шляхом списання коштів на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди 200 000 грн.
Відповідно до положень ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:
1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;
4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи викладене, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню з ухваленням нового рішення часткове задоволення позову. 
Керуючись ст.ст.  365, 367,369,374,376,381 - 384    ЦПК України, суд,
 
П о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково.    
Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 02 лютого 2023 року - скасувати, ухвалити нове судове рішення.
Позов  ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Чернігівської обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції у Чернігівській області, Державної казначейської служби України про стягнення моральної шкоди у зв`язку з незаконними рішеннями органу державної влади та незаконними діями і рішеннями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, прокуратури та суду - задовольнити частково.
Стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України шляхом списання коштів на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ) - 200 000 (двісті тисяч) гривень у рахунок відшкодування моральної шкоди.
В іншій частині у задоволені позову відмовити.
Постанова  суду апеляційної інстанції   набирає законної сили  з дня її прийняття.
Касаційна скарга  на судове рішення  подається протягом тридцяти днів  з  дня його проголошення, а в разі проголошення вступної та резолютивної частини судового рішення  з дня складення повного судового рішення безпосередньо до  суду касаційної інстанції.
Повний текст судового рішення складено 29 лютого 2024 року.
 
Головуючий:                                                                                     М.В. Мережко
 
Судді:                                                                                                 Н.В. Поліщук
 
                                                                                                            В.В. Соколова