РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 лютого 2024 року 
м. Рівне

Справа № 569/6968/23
Провадження № 22-ц/4815/192/24

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 

судді-доповідача      – Шимківа С.С.,
суддів:                 – Боймиструка С.В., Гордійчук С.О.,
учасники справи: 
позивач –  ОСОБА_1 ,
відповідач –  ОСОБА_2 ,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу  ОСОБА_2  на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 13 листопада 2023 року (ухвалене у складі судді Кучиної Н.Г.) у справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення пені за прострочення сплати аліментів,-
в с т а н о в и в :
У квітні 2023 року  ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2  про стягнення пені за прострочення сплати аліментів.
В обґрунтування заявлених позовних вимог покликається на те, що 16 вересня 2005 року між нею  та відповідачем було укладено шлюб. Від шлюбу у них народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 28 жовтня 2021 року шлюб між ними розірвано та стягнуто з ОСОБА_2 на її користь аліменти на утримання неповнолітнього сина в розмірі 1/4 частки всіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня пред`явлення позову (13 серпня 2021 року) і до досягнення сином повноліття. Враховуючи, що відповідач станом на 28.02.2023 року має заборгованість по сплаті аліментів в розмірі 33 590,12 грн., просила стягнути з нього пеню за прострочення сплати аліментів за період з 13.08.2021 року по 28.02.2023 року в розмірі 33 590, 12 грн., а також витрати на правничу допомогу у розмірі 4000,00 грн..
Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 13 листопада 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення пені за прострочення сплати аліментів задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 пеню за прострочення сплати аліментів на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 15 000 гривень.
У задоволенні решти позовних вимог – відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 4 000 грн..
Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції, з огляду на матеріальне становище відповідача, його життєві обставини, зокрема, стан здоров`я, розмір доходу, часткову сплату аліментів, враховуючи те, що пеня повинна бути засобом розумного стимулювання боржника виконувати взяте на себе зобов`язання, а не перетворюватись на непомірний тягар для нього, дійшов висновку про зменшення розміру пені за прострочення ОСОБА_2 сплати аліментів до 15 000 грн..
Не погоджуючись із рішенням місцевого суду, ОСОБА_2 оскаржив його в апеляційному порядку.
У поданій апеляційній скарзі зазначає, що у 2022 році у нього було діагностовано тяжке хронічне захворювання – нецукровий діабет (важка форма). Вважає позовні вимоги  ОСОБА_1 необґрунтованими, оскільки заборгованість зі сплати аліментів виникла з незалежних від нього причин, а саме через важку хворобу, яка потягла за собою інвалідність, тривале лікування та відсутність працевлаштування. При цьому, зауважує, що при наявності коштів він періодично сплачував аліменти, що підтверджується наявними у матеріалах справи квитанціями. Вважає, що наведені обставини свідчать про відсутність у нього умислу на ухилення від сплати аліментів на утримання дитини, що виключає можливість стягнення з нього пені за наявність заборгованості по їх сплаті.
Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.
У поданому на апеляційну скаргу відзиві представник  ОСОБА_1  – адвокат Іващенко І.І. просить залишити без задоволення апеляційну скаргу, а рішення місцевого суду - без змін. Також просить стягнути з  ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1500 грн. витрат на професійну правничу допомогу.
02.02.2024 року представником  ОСОБА_1 – адвокатом Іващенко І.І. до Рівненського апеляційного суду подано заяву, якою долучено до матеріалів справи докази щодо понесених судових витрат на професійну правничу допомогу.
Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 28 жовтня 2021 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі частки всіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку починаючи з дня пред`явлення позову до суду – 13 серпня 2021 року і до досягнення сином повноліття.
Розмір заборгованості станом на 30.09.2022 року становить 33 629,12 грн. (розрахунок заборгованості №152617 від 13.10.2022 року). 
Розмір заборгованості станом на 31.12.2022 року становить 28 007,12 грн. (розрахунок заборгованості № 27932 від 31.01.2023 року). 
Розмір заборгованості станом на 28.02.2023 року становить 29 840 грн. 12 коп. (розрахунок заборгованості №70607 від 23.02.2023 року).
Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 31 жовтня 2023 року у справі № 569/6616/23, яке набрало законної сили 25.01.2024 року, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа без самостійних вимог на предмет спору: відділ державної виконавчої служби у місті Рівному Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, про звільнення від сплати заборгованості за аліментами станом на 31.12.2022 року в розмірі 28 007,12 грн.
Розмір заборгованості по аліментах відповідач у поданій апеляційній скарзі не оспорює.
Відповідачем на погашення заборгованості зі сплати аліментів сплачено: у червні 2022р. – 3000 грн., 12.02.2022р. – 1309 грн., 17.08.2022р. – 1003 грн., 25.08.2022р. – 1000 грн., 28.10.2022р. – 1000 грн., 07.10.2022р. – 1000 грн., 03.11.2022р. – 1000 грн., 10.12.2021р. - 908 грн., 15.12.2021р. – 3 138 грн., 23.06.2022р. – 3000 грн., 04.05.2022р. – 3000 грн., 15.08.2023р. – 1000 грн.
У період з грудня 2022 року по липень 2023 року аліменти відповідачем не сплачувалися.
Відповідно до пенсійного посвідчення № НОМЕР_1 серії НОМЕР_2 відповідач отримує пенсію по інвалідності 3 група, загальне захворювання.
Як слідує з довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісії серії 12 ААВ № 483978 відповідач ОСОБА_2 з 27.01.2023 року має ІІІ групу інвалідності.
Відповідно до довідки військово-лікарської комісії №13184 від 25.01.2023 року ОСОБА_2 встановлено діагноз: нецукровий діабет, важка форма, стан субкомпенсації. Багатовузловий зоб І ст..
Відповідно до епікризу 3632 КП «РОСДРЗН» РОР ОСОБА_2 з 05.10.2022 по 12.10.2022 знаходився на стаціонарному лікуванні з діагнозом: нецукровий діабет, важка форма, стан медикаментозної субкомпенсації. Багатовузловий зоб І ст..
З виписного епікризу № 903 КНП «ЦМЛ» РМР Тимощук В.Р. з 05.09.2022 по 19.09.2022 знаходився на стаціонарному лікуванні.
Відповідно до епікризу 2690 КП «РОСДРЗН» РОР Тимощук В.Р. з 03.08.2022 по 11.08.2022 знаходився на стаціонарному лікуванні з діагнозом: нецукровий діабет, важка форма, стан медикаментозної субкомпенсації.
Згідно епікризу №3632 КП «РОСДРЗН» РОР, вбачається, що ОСОБА_2 знаходився на лікуванні в період з 05.10.2022р. по 12.10.2022р.
Відповідно до довідки до акту огляду медико-соціальної експертної комісії серії 12 ААВ №483978 від 03.02.2023 року, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 з 27.01.2023 року є інвалідом ІІІ групи, загальне захворювання, інвалідність встановлено до лютого 2024 р. 
У п. 12 вищевказаної довідки "Висновок про умови та характер праці» зазначено, що відповідач може працювати за обраним фахом" (а.с. 37).
Згідно довідок, виданих Рівненською філією Рівненського ОЦЗ від 07.02.2023 року та 13.03.2023 року, дохід ОСОБА_2 за період з 18.12.2020 року по 17.02.2022 року становить 8 884,94грн., за період з 05.01.2023 року по 28.02.2023 року становить 1 838,71 грн..
Згідно з ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка була ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Частиною 2 статті 3 Конвенції про права дитини встановлено, що держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.
Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (частина 2 статті 6 Конвенції про права дитини).
Частиною 1 та 2 статті 27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу (ст. 141 СК України).
Відповідно до ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.
Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства»,кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Обов`язок батьків утримувати свою дитину до її повноліття та забезпечувати умови життя, необхідні для належного її розвитку, має бути виконаний батьками з урахуванням принципу якнайкращого забезпечення інтересів дитини.
Забезпечення цих інтересів має бути керівним принципом для тих, хто несе відповідальність за дитину, насамперед для її батьків.
Обов`язок утримувати дитину не залежить від бажання чи можливостей батьків, враховуючи загальне правило, що батьки зобов`язанні утримувати дитину до досягнення нею повноліття навіть у тому разі, коли виконання цього обов`язку може призвести до неповного задоволення їх власних матеріальних і духовних потреб.
Дотримуючись рівноваги між інтересами дитини та інтересами батьків, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (Рішення Європейського суду з прав людини від 07.12.2006 року по справі «Хант проти України»).
Відповідно до положень ст. 196 СК України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.
Згідно ч. 2 ст. 196 СК України розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 грудня 2020 року в справі № 661/905/19 (провадження № 61-16670сво19) зазначено, що у СК України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається. Очевидно, що в такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості, і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів.
Отже, для застосування зазначеної вище санкції до платника аліментів необхідні такі умови: - існування заборгованості зі сплати аліментів, встановлених рішенням суду або за домовленістю між батьками згідно з частиною першою статті 189 СК України; - наявність винних дій особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти, що призвели до виникнення заборгованості.
Відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи, а не у всіх випадках, крім несвоєчасної виплати заробітної плати, затримки або неправильного перерахування аліментів банками».
Відповідач зобов`язаний сплачувати аліменти, що свідчить про наявність презумпції вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати та є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої частиною першою статті 196 СК України. Обов`язок доведення відсутності вини у виникненні заборгованості зі сплати аліментів покладається на боржника.
Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти.
У п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» також роз`яснено, що відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені), визначена у ст. 196 СК України, настає лише за наявності вини цієї особи; на платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів.
Відповідно до вимог статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі 76, 77 ЦПК України).
Згідно вимог статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
За результатами розгляду справи, суд першої інстанції встановивши розмір пені, який відповідно до положень ст.196 СК України обмежений розміром заборгованості, в сумі 29 840,12 грн., з огляду на матеріальне становище відповідача, стан його здоров`я, розмір доходу, часткове виконання зобов`язань по сплаті аліментів, дійшов висновку про зменшення розміру пені за прострочення ОСОБА_2 сплати аліментів до 15 000 грн..
У ході розгляду справи місцевим судом, так і в поданій апеляційній скарзі, як на підставу своїх заперечень відповідач ОСОБА_2 стверджує, що заборгованість по аліментах утворилася з незалежних від нього причин, а саме, у зв`язку з хронічним захворюванням нецукровий діабет (важка форма), що позбавило його можливості працювати та належним чином виконувати зобов`язання по сплаті аліментів.
Разом з цим, на переконання колегії суддів, ОСОБА_2 не довів, що вжив усіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання.
Згідно відомостей довідки до акту огляду медико-соціальної експертної комісії серії 12 ААВ №483978 від 03.02.2023 року, ОСОБА_2 є працездатним і може працювати за обраним фахом, а тому встановлення йому інвалідності чи перебування останнього на лікуванні не впливає на його обов`язок матеріально утримувати свою дитину.
Закон не передбачає звільнення платника аліментів від зобов`язання утримувати дитину в разі відсутності роботи.
Відповідач не надав доказів, які б свідчили про вжиття ним усіх залежних від нього заходів для свого працевлаштування і неможливість цього через стан свого здоров`я.
Установивши дійсні обставини справи, суд першої інстанції дав належну оцінку зібраним доказам, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення спору, та дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову.
Наведені в апеляційній скарзі доводи фактично були предметом розгляду у суді першої інстанції, оскільки такі доводи були покладені в обґрунтування заперечень щодо позовних вимог, яким була надана належна оцінка. Тому, такі доводи не спростовують висновків місцевого суду і зводяться до переоцінки доказів і незгоди скаржника із висновками суду щодо обставин справи.
Щодо клопотання представника  ОСОБА_1 – адвоката Іващенко І.І. про стягнення витрат на правничу допомогу у розмірі 1500 грн., апеляційний суд зазначає наступне. 
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат стороні, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини 3 статті 2 ЦПК України).
Згідно ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
Частиною 2 ст. 137 ЦПК України встановлено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Згідно із частиною третьою вказаної статті ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Відповідно до ч. 4, ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Частиною третьою ст. 141 ЦПК України встановлено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
Частиною 8 вищевказаної статті передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Як зазначено у постанові Верховного Суду від 13.02.2019 р. у справі №756/2114/17, «при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критеріїв реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), і розумності їх розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану сторін. 
Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У рішеннях від 12 жовтня 2006 р. у справі «Двойних проти України», від 10 грудня 2009 р. у справі «Гімайдуліна і інші проти України», від 23 січня 2014 р. у справі «East/West Alliance Limited проти України», від 26 лютого 2015 р. у справі «Баришевський проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір — обґрунтованим.
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 р. у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Представник позивача зазначає, що витрати на професійну правничу допомогу під час апеляційного провадження справи складають 1500 грн.. У підтвердження факту їх понесення до матеріалів справи долучено: договір про надання правової допомоги №2 від 02 березня 2023 року, додаткові угоди №2, 3 до договору про надання правової допомоги №2 від 02 березня 2023 року, акт приймання-передачі послуг від 02.02.2024 року, квитанцію до платіжної інструкції на переказ готівки №ПН1584 від 19.01.2024 року на суму 1500 грн..
Надані представником позивача докази про понесення витрат на правничу допомогу під час розгляду справи апеляційним судом є достатніми, допустимими і достовірними, а заявлений до стягнення розмір таких витрат є співмірним із складністю справи, тривалістю її розгляду, характером позовних вимог, обсягом виконаних робіт (наданих послуг) і часом, витраченим на виконання цих робіт (послуг).
Керуючись ст.ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, Рівненський апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_2  залишити без задоволення, а рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 13 листопада 2023 року - без змін.
Стягнути з  ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1500 грн. витрат на професійну правничу допомогу понесених під час апеляційного провадження справи. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач                                                   Шимків С.С.
Судді:                                                                  Боймиструк С.В. 

Гордійчук С.О.