ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"24" січня 2024 р.                                         Справа№ 910/3286/23
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Мальченко А.О.
суддів:            Козир Т.П. 
          Агрикової  О.В. 
 
при секретарі судового засідання Линник А.М.,
розглянувши матеріали апеляційної скарги Приватного акціонерного товариства "Електроград"
на рішення Господарського суду міста Києва від 14.08.2023
у справі №910/3286/23 (суддя Грєхова О.А.)
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Кеаз груп"
до Приватного акціонерного товариства "Електроград"
про стягнення заборгованості, індексу інфляції, 3% річних та пені в розмірі 360 947,88 грн,
за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання, -

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2023 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Кеаз груп" (далі - ТОВ "Кеаз груп") звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства "Електроград" (далі - ПрАТ "Електроград") про стягнення 360947,88 грн, з яких: 233 754,80 грн - основний борг, 90 205,01 грн - інфляційні втрати, 15329,69 грн - 3% річних, 21 658,38 грн - пеня, посилаючись на неналежне виконання відповідачем зобов`язань за договором поставки №2754 від 09.01.2019 в частині повної та своєчасної оплати поставленого товару.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 14.08.2023 у справі №910/3286/23 позовні вимоги ТОВ "Кеаз груп" задоволено частково, стягнуто на користь останнього з ПрАТ "Електроград" заборгованість у розмірі 211 664,70 грн, пеню у розмірі 21 338,52 грн, 3% річних у розмірі 13 997,94 грн, інфляційні втрати у розмірі 79 687,73 грн, витрати по сплаті судового збору в розмірі 4 926,94 грн та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 13 650,00 грн.
Ухвалюючи вказане рішення, суд першої інстанції виходив із доведеності факту поставки позивачем відповідачу товару на суму 3 529 068,67 грн, за який ПрАТ "Електроград" розрахувалося частково у розмірі 3 317 403,97 грн, а відтак сума основної заборгованості становить 211 664,70 грн (3 529 068,67 грн - 3 317 403,97 грн); у зв`язку з простроченням виконання грошового зобов`язання з оплати поставленого товару з відповідача також підлягають стягненню пеня у розмірі 21 338,52 грн, 3% річних у розмірі 13997,94 грн та інфляційні втрати у розмірі 79 687,73 грн; відповідачем не дотримано порядку доведення наявності у його господарській діяльності настання форс-мажорних обставин, не доведений їх вплив на виконання зобов`язання зі здійснення розрахунків за отриманий товар; посилання відповідача на дію мораторію внаслідок наявності у складі учасників позивача громадянина Російської Федерації підлягають з`ясуванню під час примусового виконання рішення, а не при вирішенні судом спору по суті; заява відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності не підлягає задоволенню з огляду на положення Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" та Закону України №2120-ІХ від 15.03.2022 "Про несення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану"; виходячи з приписів статті 129 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 4 926,94 грн та витрати на професійну правничу допомогу позивача у розмірі 13 650,00 грн покладаються на відповідача.
Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням, ПрАТ "Електроград" звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.
Апеляційну скаргу мотивовано тим, що судом першої інстанції неповно та неправильно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, у зв`язку з чим рішення є незаконним та необґрунтованим.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, ПрАТ "Електроград" наголосило на тому, що строк позовної давності було пропущено та є підставою для відмови у задоволенні позову;
судом першої інстанції не враховано інформації Торгово-промислової палати України, викладеної у листі від 28.02.2022 №2024/02.0-7.1, яким були засвідчені форс-мажорні обставини, зумовлені введенням на всій території України воєнного стану;
місцевим господарським судом не надано правової оцінки тому, що поставлена продукція була імпортована позивачем з Російської Федерації - підприємства ООО "КЕАЗ", розрахунки з яким заборонені згідно санкцій, впроваджених рішенням РНБО України від 01.04.2023, введеного Указом Президента України від 01.04.2023 №192/2023, а відтак за грошовими зобов`язаннями відповідача діє мораторій;
питання щодо розгляду мораторію на здійснення розрахунків з підприємством держави-агресора, який знаходиться під санкціями і товар якого реалізовано в Україні, суд помилково відніс до компетенції органів, які виконують рішення суду, хоча на вказаній стадії статус стягувача (позивача), як юридичної особи, учасником якого був суб`єкт господарювання Російської Федерації, не досліджується.
В апеляційній скарзі відповідачем також викладено клопотання про долучення доказів до матеріалів справи та клопотання про зупинення дії оскаржуваного рішення.
Відповідно до Витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.10.2023 апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Електроград" передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді Мальченко А.О., суддів Агрикової О.В., Козир Т.П.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 23.10.2023 витребувано у Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/3286/23. Відкладено вирішення питання щодо подальшого руху апеляційної скарги ПрАТ "Електроград" на рішення Господарського суду міста Києва від 14.08.2023 у справі №910/3286/23 до надходження матеріалів справи з Господарського суду міста Києва.
02.11.2023 матеріали справи № 910/3286/23 надійшли до Північного апеляційного господарського суду та були передані головуючому судді.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 06.11.2023 поновлено ПрАТ "Електроград" пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 14.08.2023 у справі №910/3286/23; відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ПрАТ "Електроград" на рішення Господарського суду міста Києва від 14.08.2023 у справі №910/3286/23, розгляд якої призначено на 06.12.2023; ТОВ "Кеаз груп" встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу до 27.11.2023;
зупинено дію рішення Господарського суду міста Києва від 14.08.2023 у справі №910/3286/23.
09.11.2023 через підсистему "Електронний суд" до Північного апеляційного господарського суду від ПрАТ "Електроград" надійшла заява про проведення судового засідання в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням системи відеоконференцзв`язку "EASYCON", яка розглядається колегією суддів після повернення головуючого судді з навчання.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 20.11.2023 у справі №910/3286/23 вищезазначене клопотання відповідача було задоволено.
ТОВ "Кеаз Груп" скористалося правом, наданим статтею 263 ГПК України, та надало відзив на апеляційну скаргу відповідача, в якому просило залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Заперечуючи проти задоволення апеляційної скарги, позивач зауважив про безпідставність посилань відповідача на неможливість виконання грошових зобов`язань за договором в частині оплати поставленого товару внаслідок введення воєнного стану, оскільки строк оплати настав задовго до вказаних обставин;
договір поставки було укладено до введення воєнного стану та до набрання чинності Постанови Кабінету Міністрів України №1178 від 12.10.2022, а тому положення зазначеної постанови та приписи пунктів 5, 10 частини 1 статті 4 Закону України "Про санкції" не підлягають застосуванню до спірних правовідносин;
спірний товар був ввезений на територію України до 24.02.2022, а тому положення Постанови Кабінету Міністрів України від 09.04.2022 №426, яка набрала чинності 11.04.2022, також не застосовується до даних правовідносин;
форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості належного виконання зобов`язання, повинна довести їх наявність не тільки самих по собі, але і те, що вони були форс-мажорними саме для даного конкретного випадку.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 06.12.2023 розгляд апеляційної скарги ПрАТ "Електроград" на рішення Господарського суду міста Києва від 14.08.2023 у справі №910/3286/23 відкладено на 24.01.2024 о 15:40; проведення наступного судового засідання вирішено здійснювати в режимі відеоконференції з використанням системи відеоконференцзв`язку EASYCON, в якій братиме участь представник відповідача.
22.01.2024 через підсистему "Електронний суд" до Північного апеляційного господарського суду від представника ТОВ "Кеаз груп" надійшло клопотання про проведення судового засідання в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням системи відеоконференцзв`язку "EASYCON".
22.01.2024 через підсистему "Електронний суд" до Північного апеляційного господарського суду від представника ТОВ "Кеаз груп" надійшло клопотання про долучення ордеру.
Колегія суддів відзначає, що судове засідання, яке було призначене на 24.01.2024 о 15:40, розпочалося із запізненням, що було зумовлене повітряними тривогами з 11:41 по 13:57 (тривога тривала 2 години 16 хвилин) та з 13:26 по 14:24 (тривога тривала 57 хвилин).
У призначене судове засідання ПрАТ "Електроград" явку своїх уповноважених представників не забезпечило, хоча про день, місце та час було повідомлене належним чином, шляхом направлення копії ухвали суду від 06.12.2023 до його електронного кабінету. Крім цього, у попередньому судовому засіданні з використанням системи відеоконференцзв`язку був присутній представник відповідача, що також свідчить про обізнаність скаржника про день, місце та час розгляду його апеляційної скарги.
Згідно з частинами 11-13 статті 270 ГПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, стосовно якого немає відомостей щодо його повідомлення про дату, час і місце судового засідання, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки будуть визнані судом поважними.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Якщо суд апеляційної інстанції визнав обов`язковою участь у судовому засіданні учасників справи, а вони не прибули, суд апеляційної інстанції може відкласти апеляційний розгляд справи.
За приписами частини 1, пункту 2 частини 2 статті 202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку у разі першої неявки в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними.
Водночас, колегія звертає увагу на те, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01.10.2020 у справі №361/8331/18.
Враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів №2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006-IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04.11.1950) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.
Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 07.07.1989 у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції зазначає, що вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 12.03.2019 у справі №910/9836/18.
Також колегія суддів відзначає, що незважаючи на відсутність у судовому засіданні 24.01.2024 представника відповідача, останній був присутній у попередньому судовому засіданні 06.12.2023, в якому надавав усні пояснення щодо апеляційної скарги, зокрема просив її задовольнити, а рішення суду скасувати та постановити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
Обговоривши питання щодо можливості розгляду апеляційної скарги за відсутності представника скаржника, явка якого у судове засідання обов`язковою не визнавалась, враховуючи, що останній про поважність причин нез`явлення до суду апеляційної інстанції не повідомляв, колегія суддів, зважаючи на те, що наявні в матеріалах справи докази є достатніми для розгляду апеляційної скарги у даній справі без заслуховування пояснень апелянта, порадившись на місці, ухвалила здійснити розгляд скарги без участі вказаної особи.
У судовому засіданні 24.01.2024 представник ТОВ "Кеаз Груп" проти вимог апеляційної скарги заперечив, вважає її безпідставною та необґрунтованою, у зв`язку з чим просив суд відмовити в її задоволенні, а рішення суду залишити без змін.
24.01.2024 у судовому засіданні колегією суддів було оголошено вступну та резолютивну частини постанови господарського суду апеляційної інстанції.
Відповідно до вимог частин 1, 2, 5 статті 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. 
Разом із цим, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (частини 4 статті 269 ГПК України).
У своїй апеляційній скарзі, апелянт просить долучити до матеріалів справи копії постанов правоохоронних органів та Служби безпеки України: про залучення представника потерпілого від 06.07.2023, пам`ятку про процесуальні права та обов`язки потерпілого, лист від 05.09.2023 №55/8-6764, витяг з ЄДРДР від 22.08.2023, постанову про залучення особи до кримінального провадження як потерпілого від 05.09.2023. Також до апеляційної скарги було долучено акти комісійного обстеження об`єкта, пошкодженого внаслідок збройної агресії Російської Федерації №34 від 26.06.2023, №58 від 08.09.2023, №59 від 08.09.2023, №60 від 08.09.2023, №37 від 26.06.2023, а також фотокопії пошкоджених приміщень.
Колегія суддів зазначає, що в обґрунтування свого клопотання апелянт вказував на отримання постанови про залучення його до кримінального провадження №42022042030000026 лише 10.08.2023, що заважало подати дане клопотання раніше. Інші документи містили інформацію з обмеженим доступом, а тому не направлялися позивачеві.
Відповідно до частини 3 статті 269 ГПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього 
Колегія суддів звертає увагу апелянта на те, що оскаржуване рішення було ухвалено 14.08.2023, однак в порушення приписів частини 3 статті 269 ГПК України апелянт не обґрунтував жодними доказами неможливість подання вищезазначених документів до суду першої інстанції. 
Також суд апеляційної інстанції зауважує, що така обставина, як відсутність існування доказів на момент прийняття рішення суду першої інстанції, взагалі виключає можливість прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів у порядку статті 269 ГПК України незалежно від причин неподання позивачем таких доказів. Навпаки, саме допущення такої можливості судом апеляційної інстанції матиме наслідком порушення вищенаведених норм процесуального права, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність правозастосування, а отже системність та послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів.
Аналогічна правова позиція, викладена у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 25.04.2018 у справі №911/3250/16, від 06.02.2019 у справі №916/3130/17, від 26.02.2019 у справі №913/632/17 та від 06.03.2019 у справі №916/4692/15, від 11.09.2019 у справі № 922/393/18, від 16.12.2020, у справі № 908/1908/19.
Із поданих до суду апеляційної інстанції позивачем доказів вбачається, що частина документів на момент прийняття місцевим господарським судом рішення не існувало, оскільки вони датовані після прийняття оскаржуваного рішення, відтак, є новими.
З огляду на викладене, відповідне клопотання апелянта про долучення доказів не підлягає задоволенню.
Враховуючи межі перегляду справи судом апеляційної інстанції, колегія суддів зазначає, що предметом апеляційного перегляду у даній справі є рішення суду першої інстанції лише в частині стягнення основної заборгованості, пені та компенсаційних виплат. Не є предметом апеляційного перегляду рішення в частині розподілу витрат на професійну правничу допомогу позивача.
Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи із нижчезазначеного.
Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено місцевим господарським судом, 09.01.2019 між ТОВ "Кеаз Груп" (далі за текстом договору - постачальник) та ПрАТ "Електроград" (далі за текстом договору - покупець) укладено договір поставки №2754, відповідно до пункту 1.1. якого постачальник зобов`язується поставити покупцю товар, зазначений в специфікації або у рахунку-фактурі, а покупець - прийняти і оплатити такий товар в кількості, комплектності, асортименті та за ціною згідно специфікації або рахунку-фактури. Товар повинен бути новим.
При поставці товару за цим Договором сторонами будуть використовуватись вимоги Міжнародних правил щодо тлумачення термінів "Інкотермс" в редакції 2010 року, із урахуванням особливостей, пов`язаних із внутрішньодержавним характером цього Договору, а також тих особливостей, що випливають із умов цього Договору (пункт 1.4. договору).
Відповідно до пункту 2.1. договору постачальник повинен передати (поставити) покупцю товар, якість якого відповідає вимоги діючих стандартів, технічних умов, технічним вимогам, умовам, визначеним у специфікації (пункт 1.1. договору), та підтверджується сертифікатом якості (паспорт якості) або іншим документом заводу-виробника, що підтверджує якість товару та направляється покупцю одночасно з товаром, що поставляється.
Згідно з пунктом 2.2. договору приймання товару здійснюється сторонами відповідно до "Інструкції про порядок приймання продукції виробничо-технічного призначення і товарів народного споживання за кількістю", затвердженої постановою Держарбітражу при Раді Міністрів СРСР від 15.06.1965 №П-6 (із змінами та доповненнями), та "Інструкції про порядок приймання продукції виробничо-технічного призначення і товарів на народного споживання за якістю", затвердженої постановою Держарбітражу при Раді Міністрів СРСР від 25.04.1966 №П-7 (із змінами та доповненнями), в частині, що не суперечить умовам договору.
У відповідності до пункту 3.1. договору ціна на товар, що поставляється, вказується в рахунку-фактурі, та є незмінною протягом строку дії цього договору, крім випадків, встановлених діючим законодавством у сфері державних закупівель.
Оплата товару здійснюється у національній валюті України - гривні (з урахуванням ПДВ). Загальна сума цього договору становить 3 000 000,00 грн, у тому числі ПДВ 600000,00 грн. Вартість тари, упакування та маркування товару входить у суму договору (пункт 3.2. договору).
За умовами пункту 4.1. договору розрахунки проводяться шляхом 100% попередньої оплати покупцем вартості товару, що постачається покупцю протягом 2 календарних днів після виставлення рахунку, при наявності товару на складах постачальника. Інші умови розрахунків зазначаються окремо у кожній специфікації.
Відповідно до пунктів 5.1.-5.3. договору строк поставки товару - протягом 60 робочих днів з дня відправлення покупцем письмової заявки та 100% попередньої оплати. Поставка товару на склад покупця здійснюється за обов`язковим попереднім узгодженням дня, часу і кількості товару, що поставляється, з представником покупця.
Поставка товару покупцеві здійснюється шляхом його передачі постачальником організації поштового зв`язку.
Товар вважається поставленим покупцю з моменту передачі його організації поштового зв`язку.
Пунктом 6.1.1. договору узгоджено, що покупець зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі сплачувати товар.
У відповідності до пунктів 8.1.-8.5. договору сторони звільняються від відповідальності за невиконання або неналежне виконання своїх зобов`язань за цим договором, якщо це стало наслідком обставин непереборної сили - стихійних лих, війни, блокади, урядових рішень та подібних обставин, не залежних від волі Сторін (далі - форс-мажорні обставини) та їх наслідків, що безпосередньо впливають на виконання договору.
У випадку якщо такі обставини та/або їх наслідки тривають більш ніж 2 місяці, кожна із сторін має право в односторонньому порядку відмовитись від Договору. В цьому випадку сторона, яка повністю або частково виконала свої зобов`язання за Договором, має право вимагати від іншої сторони виконання зустрічного зобов`язання, або, у разі неможливості виконання, відшкодування прямих витрат, пов`язаних з виконанням зобов`язання за Договором.
Сторона, для якої склалась неможливість виконання зобов`язань за цим Договором в умовах, передбачених в пункті 8.1. цього договору, зобов`язана в строк не більше 5 днів письмово сповістити іншу сторону (лист, факс, телекс, телеграф).
Неповідомлення або несвоєчасне повідомлення однією із сторін про неможливість виконання взятих на себе за цим Договором зобов`язань, позбавляє сторону права посилатись на будь-яку згадану обставину, як на основу, що звільняє від відповідальності за невиконання зобов`язань.
Сторона, що заявила про настання обставин непереборної сили, повинна надати документ компетентного органу України, в якому мають бути вказані характер обставин непереборної сили, їх наслідки та тривалість.
Цей Договір набирає чинності з дня його підписання обома сторонами та скріплення печатками і діє до 31.12.2019, а в частині проведення розрахунків - до повного виконання сторонами свої грошових зобов`язань (пункт 11.1. договору).
Згідно з пунктом 12.1. цієї угоди всі зміни та доповнення до даного договору можуть бути внесені за згодою на це обох сторін і оформлюються додатковими угодами, які є невід`ємними частинами цього правочину.
02.01.2020 сторонами укладено додаткову угоду, якою сторони продовжили термін дії даного договору по 31.12.2021 та вказали оновлені банківські реквізити постачальника для оплати товару.
На виконання умов договору позивачем поставлено відповідачу товар згідно видаткових накладних: №103 від 23.01.2019 на суму 9 315,68 грн, №206 від 06.02.2019 на суму 1 395,44 грн, № 372 від 01.03.2019 на суму 2 587,20 грн, №442 від 18.03.2019 на суму 5121,10 грн, №505 від 25.03.2019 на суму 7 893,18 грн, №536 від 28.03.2019 на суму 2184,84 грн, №506 від 04.04.2019 на суму 5 354,92 грн, №1148 від 13.06.2019 на суму 6 566,90 грн, №1379 від 18.07.2019 на суму 4 409,59 грн, №1380 від 18.07.2019 на суму 4 340,87 грн, №1651 від 23.08.2019 на суму 20 023,79 грн, №1682 від 30.08.2019 на суму 4 707,67 грн, №1865 від 20.09.2019 на суму 2 524,94 грн, №1941 від 27.09.2019 на суму 52 194,00 грн, №1942 від 27.09.2019 на суму 38 073,55 грн, №2197 від 31.10.2019 на суму 235 735,48 грн, №2299 від 15.11.2019 на суму 3 219,31 грн, №2300 від 15.11.2019 на суму 43 678,50 грн, №2330 від 19.11.2019 на суму 49 931,30 грн, №2435 від 03.12.2019 на суму 2 875,52 грн, №2545 від 16.12.2019 на суму 5 175,07 грн, №260 від 14.02.2020 на суму 56 314,02 грн, №463 від 20.09.2020 на суму 11 606,77 грн, №561 від 08.04.2020 на суму 85 967,54 грн, №639 від 15.04.2020 на суму 24 558,20 грн, №678 від 22.04.2020 на суму 15 822,34 грн, №679 від 22.04.2020 на суму 171 935,06 грн, №677 від 22.04.2020 на суму 171 218,04 грн, №732 від 28.04.2020 на суму 130 476,12 грн, №750 від 04.05.2020 на суму 82 101,40 грн, №751 від 04.05.2020 на суму 168 323,20 грн, №752 від 04.05.2020 на суму 257 858.74 грн, №753 від 04.05.2020 на суму 54 734,06 грн, №784 від 06.05.2020 на суму 55 369,04 грн, №800 від 07.05.2020 на суму 82 221,55 грн, №801 від 07.05.2020 на суму 41 970,19 грн, №859 від 21.05.2020 на суму 41 442,16 грн, №919 від 27.05.2020 на суму 80 855,11 грн, №932 від 28.05.2020 на суму 193 048,70 грн, №964 від 04.06.2020 на суму 41 800,76 грн, №1195 від 10.07.2020 на суму 138 623,95 грн, №1337 від 29.07.2020 на суму 54 574,67 грн, №1426 від 13.08.2020 на суму 126 215,14 грн, №1516 від 28.08.2020 на суму 53 001,31 грн, №1618 від 11.09.2020 на суму 26 853,08 грн, №1637 від 16.09.2020 на суму 82 674,73 грн, №1668 від 21.09.2020 на суму 82 674,73 грн, №1669 від 22.09.2020 на суму 51 201,04 грн, №1686 від 25.09.2020 на суму 53 767,15 грн, №1687 від 25.09.2020 на суму 27 283,36 грн, №1688 від 25.09.2020 на суму 26 853,08 грн, №1746 від 25.09.2020 на суму 83 676,28 грн, №1824 від 07.10.2020 на суму 4 151,93 грн, №1889 від 16.10.2020 на суму 82 183,88 грн, №2221 від 02.12.2020 на суму 27 522,40 грн, №2345 від 15.12.2020 на суму 41 533,39 грн, №2359 від 16.12.2020 на суму 169 487,09 грн, №390 від 17.03.2021 на суму 1 263,92 грн, №466 від 31.03.2021 на суму 117 249,73 грн, №641 від 20.04.2021 на суму 3 345,96 грн.
Також, позивачем виставлено відповідачу, зокрема рахунки на оплату по замовленнях №2648 від 28.05.2020 на суму 193 048,70 грн, №4874 від 21.09.2020 на суму 134 877,31 грн, №5178 від 07.10.2020 на суму 4 151,93 грн, №5185 від 07.10.2020 на суму 82 183,88 грн, №6144 від 01.12.2020 на суму 27 522,40 грн, №6422 від 14.12.2020 на суму 41 533,39 грн, №6347 від 09.12.2020 на суму 169 487,09 грн, №1309 від 16.03.2021 на суму 117 249,73 грн.
Відповідач в свою чергу, поставлений позивачем товар оплатив частково, згідно платіжних інструкцій: №1589 від 22.01.2019 на суму 9 315,68 грн, №1912 від 05.02.2019 на суму 1 395,44 грн, №2402 від 28.02.2019 на суму 2 587,20 грн, №2535 від 15.03.2019 на суму 5 121,10 грн, №2664 від 22.03.2019 на суму 5 354,92 грн, №2663 від 22.03.2019 на суму 10078,02 грн, №4028 від 12.06.2019 на суму 6 566,90 грн, №286 від 18.07.2019 на суму 4340,87 грн, №287 від 18.07.2019 на суму 4 409,59 грн, №4894 від 14.08.2019 на суму 4707,67 грн, №5041 від 22.08.2019 на суму 20 023,79 грн, №5469 від 19.09.2019 на суму 2 524,94 грн, №5578 від 24.09.2019 на суму 25 000,00 грн, №5685 від 27.09.2019 на суму 38 073,55 грн, №5682 від 27.09.2019 на суму 27 194,00 грн, №5933 від 16.10.2019 на суму 10 000,00 грн, №6191 від 31.10.2019 на суму 200 000,00 грн, №6412 від 15.11.2019 на суму 3 219,31 грн, №6411 від 15.11.2019 на суму 20 000,00 грн, №6431 від 15.11.2019 на суму 46 554,02 грн, №6499 від 19.11.2019 на суму 19 931,30 грн, №6670 від 28.11.2019 на суму 1 171,80 грн, №6934 від 13.12.2019 на суму 5 175,07 грн, №7646 від 14.02.2020 на суму 20 000,00 грн, №5480 від 14.02.2020 на суму 20 000,00 грн, №8201 від 19.03.2020 на суму 11 606,77 грн, №8328 від 27.03.2020 на суму 7 000,00 грн, №5855 від 03.04.2020 на суму 10 000,00 грн, №8378 від 06.04.2020 на суму 53 000,00 грн, №5885 від 07.04.2020 на суму 10 000,00 грн, №8452 від 14.04.2020 на суму 15 441,80 грн, №8451 від 14.04.2020 на суму 14 558,20 грн, №8589 від 22.04.2020 на суму 7 000,00 грн, №8646 від 22.04.2020 на суму 10 020,00 грн, №8647 від 22.04.2020 на суму 24 521,20 грн, №8648 від 22.04.2020 на суму 32967,53 грн, №8649 від 22.04.2020 на суму 24 991,20 грн, №8588 від 22.04.2020 на суму 151 680,11 грн, №8724 від 28.04.2020 на суму 90 000,00 грн, №8799 від 30.04.2020 на суму 54 734,06 грн, №8782 від 30.04.2020 на суму 168 323,20 грн, №8783 від 30.04.2020 на суму 161 161,70 грн, №8792 від 30.04.2020 на суму 82 101,40 грн, №8881 від 07.05.2020 на суму 25 000,00 грн, №8857 від 07.05.2020 на суму 60 000,00 грн, №6119 від 15.05.2020 на суму 20 000,00 грн, №9011 від 21.05.2020 на суму 19 537,93 грн, №9010 від 21.05.2020 на суму 41 000,00 грн, №9186 від 27.05.2020 на суму 20 000,00 грн, №9195 від 27.05.2020 на суму 442,16 грн, №9194 від 27.05.2020 на суму 80 855,11 грн, №9246 від 28.05.2020 на суму 100 000,00 грн, №9383 від 04.06.2020 на суму 20 900,38 грн, №9384 від 04.06.2020 на суму 29 099,62 грн, №9583 від 19.06.2020 на суму 54 734,00 грн, №9707 від 02.07.2020 на суму 26 889,76 грн, №9706 від 02.07.2020 на суму 23 110,24 грн, №9813 від 09.07.2020 на суму 13 586,36 грн, №9814 від 09.07.2020 на суму 77 950,59 грн, №9815 від 09.07.2020 на суму 38 814,70 грн, №9812 від 09.07.2020 на суму 8 153,36 грн, №6490 від 10.07.2020 на суму 70000,00 грн, №10039 від 29.07.2020 на суму 54 574,67 грн, №6805 від 13.08.2020 на суму 16 332,77 грн, №6804 від 13.08.2020 на суму 16 970,19 грн, №6803 від 13.08.2020 на суму 96 697,04 грн, №6914 від 26.08.2020 на суму 50 000,00 грн, №6945 від 27.08.2020 на суму 13 284,07 грн, №6944 від 27.08.2020 на суму 16 715,00 грн, №7186 від 11.09.2020 на суму 29 809,00 грн, №7185 від 11.09.2020 на суму 7 616,31 грн, №7187 від 11.09.2020 на суму 12 574,44 грн, №7196 від 11.09.2020 на суму 50 000,00 грн, №7235 від 15.09.2020 на суму 63 640,70 грн, №7236 від 15.09.2020 на суму 53 001,31 грн, №7237 від 15.09.2020 на суму 9 358,00 грн, №7271 від 21.09.2020 на суму 55 000,00 грн, №7298 від 22.09.2020 на суму 20 000,00 грн, №10669 від 16.10.2020 на суму 40 000,00 грн, №10683 від 19.10.2020 на суму 40 000,00 грн, №11089 від 27.11.2020 на суму 50 000,00 грн, №11149 від 03.12.2020 на суму 15 000,00 грн, №7709 від 14.12.2020 на суму 21 233,31 грн, №7710 від 14.12.2020 на суму 20 766,69 грн, №7718 від 15.12.2020 на суму 89 514,82 грн, №7719 від 15.12.2020 на суму 105 485,18 грн, №49 від 12.03.2021 на суму 1 263,92 грн, №251 від 30.03.2021 на суму 150 000,00 грн, №361 від 09.04.2021 на суму 10 000,00 грн, №8460 від 16.04.2021 на суму 7 000,00 грн, №975 від 16.06.2021 на суму 20 000,00 грн, №548 від 18.01.2022 на суму 10 000,00 грн.
З метою досудового врегулювання спору, 29.12.2022 ТОВ "Кеаз Груп" звернулося до ПрАТ "Електроград" із досудовою вимогою вих. №28/12 від 28.12.2022 про стягнення заборгованості в розмірі 233 754,80 грн, до якої долучив Акт звірки взаєморозрахунків.
Однак у своїй відповіді на вказану вимогу вих. №503 від 13.01.2023 відповідач зазначив, що заборгованість становить 194 156,01 грн, наявність якої зумовлена форс-мажорними обставинами - військовою агресією Російської Федерації проти України, та просив надати додатковий строк для здійснення розрахунків.
У зв`язку з несплатою ПрАТ "Електроград" у повному обсязі вартості поставленого йому товару за договором поставки №2754 від 09.01.2019, ТОВ "Кеаз Груп" звернулося з даним позовом до суду про стягнення з відповідача 233 754,80 грн основного боргу, 90205,01 грн інфляційних втрат, 15 329,69 грн 3% річних та 21 658,38 грн пені.
Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог, а доводи апеляційної скарги вважає необґрунтованими та такими, що не спростовують висновків суду, зважаючи на наступне.
Статтею 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. 
За приписами статей 509, 526 ЦК України, статей 173, 193 Господарського кодексу України (далі - ГК України) суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. 
Правова природа договору не залежить від його назви, а визначається його змістом, а тому при оцінці відповідності волі сторін та укладеного договору суд повинен надати правову оцінку його умовам, правам та обов`язкам сторін для визначення спрямованості як їх дій, так і певних правових наслідків, тобто дослідити відповідні умови договору з зазначенням своїх висновків за результатами такої оцінки у прийнятому судовому рішенні.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 30.05.2023 у справі №914/4127/21.
У зв`язку з викладеним, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду, що за правовою природою укладений сторонами договір є договором поставки, за яким, відповідно до статті 712 ЦК України, продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. 
Частиною 2 цієї статті визначено, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Відповідно до статті 265 ГК України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій                          стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.
Отже, укладення ТОВ "Кеаз Груп" та ПрАТ "Електроград" договору поставки №2754 від 09.01.2019 було спрямоване на отримання останнім товару та одночасного обов`язку по здійсненню його оплати у встановлений договором строк.
Відповідно до статті 662 ЦК України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства.
Відповідно до частини 1 статті 664 ЦК України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент:
1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар;
2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.
Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар.
Товар вважається наданим у розпорядження покупця, якщо у строк, встановлений договором, він готовий до передання покупцеві у належному місці і покупець поінформований про це. Готовий до передання товар повинен бути відповідним чином ідентифікований для цілей цього договору, зокрема шляхом маркування.
За умовами частини 2 статті 664 ЦК України якщо з договору купівлі-продажу не випливає обов`язок продавця доставити товар або передати товар у його місцезнаходженні, обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент здачі товару перевізникові або організації зв`язку для доставки покупцеві.
Відповідно до пунктів 5.1.-5.3. договору поставка товару на склад покупця здійснюється за обов`язковим попереднім узгодженням дня, часу і кількості товару, що поставляється, з представником покупця. Поставка товару покупцеві здійснюється шляхом його передачі постачальником організації поштового зв`язку. Товар вважається поставленим покупцю з моменту передачі його організації поштового зв`язку.
Таким чином, сторони погодили поставку продукції шляхом її передачі через організацію поштового зв`язку.
Разом із цим, як було правильно встановлено місцевим господарським судом, ТОВ "Кеаз Груп" поставило безпосередньо ПрАТ "Електроград" продукцію на загальну суму                               3 529 068,67 грн, що підтверджується видатковими накладними: №103 від 23.01.2019 на суму 9 315,68 грн, №206 від 06.02.2019 на суму 1 395,44 грн, № 372 від 01.03.2019 на суму 2587,20 грн, №442 від 18.03.2019 на суму 5121,10 грн, №505 від 25.03.2019 на суму 7 893,18 грн, №536 від 28.03.2019 на суму 2184,84 грн, №506 від 04.04.2019 на суму 5 354,92 грн, №1148 від 13.06.2019 на суму 6 566,90 грн, №1379 від 18.07.2019 на суму 4 409,59 грн, №1380 від 18.07.2019 на суму 4 340,87 грн, №1651 від 23.08.2019 на суму 20 023,79 грн, №1682 від 30.08.2019 на суму 4 707,67 грн, №1865 від 20.09.2019 на суму 2 524,94 грн, №1941 від 27.09.2019 на суму 52 194,00 грн, №1942 від 27.09.2019 на суму 38 073,55 грн, №2197 від 31.10.2019 на суму 235 735,48 грн, №2299 від 15.11.2019 на суму 3 219,31 грн, №2300 від 15.11.2019 на суму 43 678,50 грн, №2330 від 19.11.2019 на суму 49 931,30 грн, №2435 від 03.12.2019 на суму 2 875,52 грн, №2545 від 16.12.2019 на суму 5 175,07 грн, №260 від 14.02.2020 на суму 56 314,02 грн, №463 від 20.09.2020 на суму 11 606,77 грн, №561 від 08.04.2020 на суму 85 967,54 грн, №639 від 15.04.2020 на суму 24 558,20 грн, №678 від 22.04.2020 на суму 15 822,34 грн, №679 від 22.04.2020 на суму 171 935,06 грн, №677 від 22.04.2020 на суму 171 218,04 грн, №732 від 28.04.2020 на суму 130 476,12 грн, №750 від 04.05.2020 на суму 82 101,40 грн, №751 від 04.05.2020 на суму 168 323,20 грн, №752 від 04.05.2020 на суму 257 858.74 грн, №753 від 04.05.2020 на суму 54 734,06 грн, №784 від 06.05.2020 на суму 55 369,04 грн, №800 від 07.05.2020 на суму 82 221,55 грн, №801 від 07.05.2020 на суму 41 970,19 грн, №859 від 21.05.2020 на суму 41 442,16 грн, №919 від 27.05.2020 на суму 80 855,11 грн, №932 від 28.05.2020 на суму 193 048,70 грн, №964 від 04.06.2020 на суму 41 800,76 грн, №1195 від 10.07.2020 на суму 138 623,95 грн, №1337 від 29.07.2020 на суму 54 574,67 грн, №1426 від 13.08.2020 на суму 126 215,14 грн, №1516 від 28.08.2020 на суму 53 001,31 грн, №1618 від 11.09.2020 на суму 26 853,08 грн, №1637 від 16.09.2020 на суму 82 674,73 грн, №1668 від 21.09.2020 на суму 82 674,73 грн, №1669 від 22.09.2020 на суму 51 201,04 грн, №1686 від 25.09.2020 на суму 53 767,15 грн, №1687 від 25.09.2020 на суму 27 283,36 грн, №1688 від 25.09.2020 на суму 26 853,08 грн, №1746 від 25.09.2020 на суму 83 676,28 грн, №1824 від 07.10.2020 на суму 4 151,93 грн, №1889 від 16.10.2020 на суму 82 183,88 грн, №2221 від 02.12.2020 на суму 27 522,40 грн, №2345 від 15.12.2020 на суму 41 533,39 грн, №2359 від 16.12.2020 на суму 169 487,09 грн, №390 від 17.03.2021 на суму 1 263,92 грн, №466 від 31.03.2021 на суму 117 249,73 грн, №641 від 20.04.2021 на суму 3 345,96 грн.
Відповідно до статті 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" господарська операція - це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства; первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію.
Відповідно до частин 1, 2 статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
З наведеного вище вбачається, що норми Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" регулюють відносини організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні. Вказані норми передбачають, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які повинні мати певні реквізити.
В той же час, визначальною ознакою господарської операції є те, що за наслідком її здійснення має відбутися реальний рух активів, отже окрім обставин оформлення первинних документів, значення має наявність або відсутність реального руху такого товару (як-то: обставини здійснення перевезення товару поставленого за спірними накладними, обставини зберігання та використання цього товару у господарській діяльності покупця, тощо).
У разі дефектів первинних документів та невизнання стороною факту постачання спірного товару, сторони не позбавлені можливості доводити дану обставину іншими доказами, які будуть переконливо свідчити про фактичні обставини здійснення постачання товару.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 04.11.2019 у справі №905/49/15, від 29.11.2019 у справі №914/2267/18, від 29.01.2020 у справі №916/922/19.
Крім цього, суд апеляційної інстанції зауважує, що 17.10.2019 набув чинності Закон України від 20.09.2019 № 132-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", яким було, зокрема внесено зміни до ГПК України та змінено назву статті 79 ГПК з "достатність доказів" на нову - "вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції, фактично впровадивши в господарський процес новий стандарт доказування "вірогідності доказів".
Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.
Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 21.08.2020 у справі №904/2357/20.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц, провадження №14-400цс19; пункт 9.58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2021 у справі №904/2104/19, провадження № 12-57гс21).
Покладений на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність передбачає, що висновки суду можуть будуватися на умовиводах про те, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.
Кожна із сторін судового спору самостійно визначає докази, які, на її думку, належним чином підтверджують або спростовують заявлені позовні вимоги. Суд з дотриманням вимог щодо всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів визначає певну сукупність доказів, з урахуванням їх вірогідності та взаємного зв`язку, які, за його внутрішнім переконанням, дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, що входять до предмета доказування. Сторона судового спору, яка не погоджується з доводами опонента, має їх спростовувати шляхом подання відповідних доказів, наведення аргументів, надання пояснень тощо. Інакше принцип змагальності, задекларований у статті 13 ГПК України, втрачає сенс.
Іншими словами, відсутність у сторін цього судового спору належним чином оформлених первинних документів, які би підтверджували факт поставки позивачем відповідачу, не усуває обов`язок відповідача заперечувати проти доводів позивача про здійснення спірної поставки шляхом надання всіх наявних у нього доказів на спростування кожного заявленого позивачем аргументу.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.06.2023 у справі № 916/3027/21.
Вищезазначені видаткові накладні підписані уповноваженими представниками сторін без жодних претензій та зауважень, а матеріали справи не містять доказів відмови покупця від прийняття товару або його повернення постачальнику.
Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що незважаючи на те, що обумовлена договором продукція на загальну суму 3529068,67 грн була поставлена безпосередньо ПрАТ "Електроград", а не засобами поштового зв`язку, це не спростовує факту самої поставки товару.
Частиною 1 статті 530 ЦК України визначено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Положеннями статті 691 та частини 1 статті 692 ЦК України визначено, що покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу. Покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.
Як було правильно встановлено місцевим господарським судом, умови оплати поставленого товару, визначені пунктом 4.1. договору, згідно якого розрахунки проводяться шляхом 100% попередньої оплати покупцем вартості товару, що постачається покупцю протягом 2 календарних днів після виставлення рахунку, при наявності товару на складах постачальника. Інші умови розрахунків зазначаються окремо у кожній специфікації.
Таким чином, умовами договору передбачено оплату товару на умовах 100% попередньої оплати.
Відповідно до частини 1 статті 693 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.
У разі невиконання покупцем обов`язку щодо попередньої оплати товару та водночас виконання постачальником обов`язку з поставки товару застосовуються положення статті 538 цього Кодексу.
Відповідно до частин 1, 2, 4 статті 538 ЦК України виконання свого обов`язку однією із сторін, яке відповідно до договору обумовлене виконанням другою стороною свого обов`язку, є зустрічним виконанням зобов`язання. При зустрічному виконанні зобов`язання сторони повинні виконувати свої обов`язки одночасно, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства, не випливає із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту. Якщо зустрічне виконання обов`язку здійснено однією із сторін, незважаючи на невиконання другою стороною свого обов`язку, друга сторона повинна виконати свій обов`язок.
Оскільки в порушення пункту 4.1. договору відповідачем не виконано 100% попередньої оплати товару, враховуючи приписи частини 4 статті 538 та частини 1 статті 692 ЦК України, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що у даному випадку відповідач був зобов`язаний розраховуватись за поставлений позивачем товар після його прийняття, тобто у день поставки товару.
Як було правильно встановлено судом першої інстанції, за поставлений товар відповідач розрахувався частково у розмірі 3 317 403,97 грн, що підтверджується платіжними інструкціями: №1589 від 22.01.2019 на суму 9 315,68 грн, №1912 від 05.02.2019 на суму 1395,44 грн, №2402 від 28.02.2019 на суму 2 587,20 грн, №2535 від 15.03.2019 на суму 5121,10 грн, №2664 від 22.03.2019 на суму 5 354,92 грн, №2663 від 22.03.2019 на суму 10078,02 грн, №4028 від 12.06.2019 на суму 6 566,90 грн, №286 від 18.07.2019 на суму 4340,87 грн, №287 від 18.07.2019 на суму 4 409,59 грн, №4894 від 14.08.2019 на суму 4707,67 грн, №5041 від 22.08.2019 на суму 20 023,79 грн, №5469 від 19.09.2019 на суму 2 524,94 грн, №5578 від 24.09.2019 на суму 25 000,00 грн, №5685 від 27.09.2019 на суму 38 073,55 грн, №5682 від 27.09.2019 на суму 27 194,00 грн, №5933 від 16.10.2019 на суму 10 000,00 грн, №6191 від 31.10.2019 на суму 200 000,00 грн, №6412 від 15.11.2019 на суму 3 219,31 грн, №6411 від 15.11.2019 на суму 20 000,00 грн, №6431 від 15.11.2019 на суму 46 554,02 грн, №6499 від 19.11.2019 на суму 19 931,30 грн, №6670 від 28.11.2019 на суму 1 171,80 грн, №6934 від 13.12.2019 на суму 5 175,07 грн, №7646 від 14.02.2020 на суму 20 000,00 грн, №5480 від 14.02.2020 на суму 20 000,00 грн, №8201 від 19.03.2020 на суму 11 606,77 грн, №8328 від 27.03.2020 на суму 7 000,00 грн, №5855 від 03.04.2020 на суму 10 000,00 грн, №8378 від 06.04.2020 на суму 53 000,00 грн, №5885 від 07.04.2020 на суму 10 000,00 грн, №8452 від 14.04.2020 на суму 15 441,80 грн, №8451 від 14.04.2020 на суму 14 558,20 грн, №8589 від 22.04.2020 на суму 7 000,00 грн, №8646 від 22.04.2020 на суму 10 020,00 грн, №8647 від 22.04.2020 на суму 24 521,20 грн, №8648 від 22.04.2020 на суму 32967,53 грн, №8649 від 22.04.2020 на суму 24 991,20 грн, №8588 від 22.04.2020 на суму 151 680,11 грн, №8724 від 28.04.2020 на суму 90 000,00 грн, №8799 від 30.04.2020 на суму 54 734,06 грн, №8782 від 30.04.2020 на суму 168 323,20 грн, №8783 від 30.04.2020 на суму 161 161,70 грн, №8792 від 30.04.2020 на суму 82 101,40 грн, №8881 від 07.05.2020 на суму 25 000,00 грн, №8857 від 07.05.2020 на суму 60 000,00 грн, №6119 від 15.05.2020 на суму 20 000,00 грн, №9011 від 21.05.2020 на суму 19 537,93 грн, №9010 від 21.05.2020 на суму 41 000,00 грн, №9186 від 27.05.2020 на суму 20 000,00 грн, №9195 від 27.05.2020 на суму 442,16 грн, №9194 від 27.05.2020 на суму 80 855,11 грн, №9246 від 28.05.2020 на суму 100 000,00 грн, №9383 від 04.06.2020 на суму 20 900,38 грн, №9384 від 04.06.2020 на суму 29 099,62 грн, №9583 від 19.06.2020 на суму 54 734,00 грн, №9707 від 02.07.2020 на суму 26 889,76 грн, №9706 від 02.07.2020 на суму 23 110,24 грн, №9813 від 09.07.2020 на суму 13 586,36 грн, №9814 від 09.07.2020 на суму 77 950,59 грн, №9815 від 09.07.2020 на суму 38 814,70 грн, №9812 від 09.07.2020 на суму 8 153,36 грн, №6490 від 10.07.2020 на суму 70000,00 грн, №10039 від 29.07.2020 на суму 54 574,67 грн, №6805 від 13.08.2020 на суму 16 332,77 грн, №6804 від 13.08.2020 на суму 16 970,19 грн, №6803 від 13.08.2020 на суму 96 697,04 грн, №6914 від 26.08.2020 на суму 50 000,00 грн, №6945 від 27.08.2020 на суму 13 284,07 грн, №6944 від 27.08.2020 на суму 16 715,00 грн, №7186 від 11.09.2020 на суму 29 809,00 грн, №7185 від 11.09.2020 на суму 7 616,31 грн, №7187 від 11.09.2020 на суму 12 574,44 грн, №7196 від 11.09.2020 на суму 50 000,00 грн, №7235 від 15.09.2020 на суму 63 640,70 грн, №7236 від 15.09.2020 на суму 53 001,31 грн, №7237 від 15.09.2020 на суму 9 358,00 грн, №7271 від 21.09.2020 на суму 55 000,00 грн, №7298 від 22.09.2020 на суму 20 000,00 грн, №10669 від 16.10.2020 на суму 40 000,00 грн, №10683 від 19.10.2020 на суму 40 000,00 грн, №11089 від 27.11.2020 на суму 50 000,00 грн, №11149 від 03.12.2020 на суму 15 000,00 грн, №7709 від 14.12.2020 на суму 21 233,31 грн, №7710 від 14.12.2020 на суму 20 766,69 грн, №7718 від 15.12.2020 на суму 89 514,82 грн, №7719 від 15.12.2020 на суму 105 485,18 грн, №49 від 12.03.2021 на суму 1 263,92 грн, №251 від 30.03.2021 на суму 150 000,00 грн, №361 від 09.04.2021 на суму 10 000,00 грн, №8460 від 16.04.2021 на суму 7 000,00 грн, №975 від 16.06.2021 на суму 20 000,00 грн, №548 від 18.01.2022 на суму 10 000,00 грн, а також випискою по оборотам коштів з відповідачем, копії яких містяться в матеріалах даної справи.
У той же час, колегією суддів не враховуються посилання апелянта на дані, зазначені у актах звірки взаємних розрахунків (т. 1, а.с. 64; т. 2, а.с. 106-110), оскільки вони не підписані сторонами, а відтак не можуть вважатися належними доказами.
У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем своїх обов`язків щодо повної оплати поставленого позивачем товару за договором, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність у апелянта основної суми заборгованості за поставлений, але неоплачений товар, у розмірі 211 664,70 грн (3 529 068,67 грн - 3 317 403,97 грн), а тому позовна вимога про стягнення вказаної суми боргу підлягає задоволенню.
Також, у зв`язку із несвоєчасною сплатою відповідачем коштів за поставлений товар, позивачем нараховано до стягнення 15 329,69 грн 3% річних та 90 205,01 грн інфляційних втрат.
Відповідно до частини 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Невиконання зобов`язання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) статтею 610 ЦК України кваліфікується як порушення зобов`язання.
Правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов`язань передбачені, зокрема, приписами статей 549-552, 611, 625 ЦК України.
За умовами частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі №686/21962/15-ц, від 10.04.2018 у справі №910/10156/17.
Грошовим, за змістом статей 524, 533-535, 625 ЦК України, є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобов`язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Грошовим слід вважати будь-яке зобов`язання, що складається в тому числі з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Зокрема, грошовим зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов`язана оплатити поставлену продукцію, виконану роботу чи надану послугу в грошах, а друга сторона вправі вимагати від першої відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 11.04.2018 у справі № 758/1303/15-ц, від 16.05.2018 у справі №686/21962/15-ц.
Зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відтак, вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою до основної вимоги.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.04.2020 у справі №910/4590/19.
Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.
Об`єднана палата Касаційного господарського суду у постанові від 20.11.2020 у справі № 910/13071/19 роз`яснила, що сума боргу, внесена за період з 1 до 15 числа включно відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо суму внесено з 16 до 31 числа місяця, то розрахунок починається з наступного місяця. За аналогією, якщо погашення заборгованості відбулося з 1 по 15 число включно відповідного місяця - інфляційна складова розраховується без урахування цього місяця, а якщо з 16 до 31 числа місяця - інфляційна складова розраховується з урахуванням цього місяця.
Отже, якщо період прострочення виконання грошового зобов`язання складає неповний місяць, то інфляційна складова враховується або не враховується в залежності від математичного округлення періоду прострочення у неповному місяці.
Методику розрахунку інфляційних втрат за неповний місяць прострочення виконання грошового зобов`язання доцільно відобразити, виходячи з математичного підходу до округлення днів у календарному місяці, упродовж якого мало місце прострочення, а саме:
- час прострочення у неповному місяці більше півмісяця (> 15 днів) = 1 (один) місяць, тому за такий неповний місяць нараховується індекс інфляції на суму боргу;
- час прострочення у неповному місяці менше або дорівнює половині місяця (від 1, включно з 15 днями) = 0 (нуль), тому за такий неповний місяць інфляційна складова боргу не враховується.
Статтею 14 ГПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Нормативне визначення принципу диспозитивності надає право учаснику справи вільно розпоряджатися своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина 2 статті 14 ГПК України).
При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог (частина 2 статті 237 ГПК України).
З огляду на прострочення відповідачем виконання грошового зобов`язання, перевіривши надані позивачем розрахунки інфляційних втрат та процентів за відповідний період, місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 3% річних в розмірі 13 997,94 та інфляційні втрати в розмірі 79 687,73 грн.
Також у зв`язку з неналежним виконанням ПрАТ "Електроград" зобов`язань за вказаним договором, позивач просив суд стягнути з відповідача 21 658,38 грн пені.
Стаття 549 ЦК України визначає неустойку (штраф, пеню) як грошову суму або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення ним зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Статтею 230 ГК України визначено, що штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми, які учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі неналежного виконання господарського зобов`язання. Цією ж статтею визначено види штрафних санкцій - неустойка, штраф, пеня. При цьому, порядок нарахування та розмір санкцій, які можуть бути встановлені договором, встановлені частиною 4 статті 231 ГК України: у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання, в певній визначеній грошовій сумі, у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів.
З системного аналізу вищенаведених положень чинного законодавства вбачається, що вказані штрафні санкції можуть бути стягнуті лише у тому випадку (якщо не встановлено законом), коли основне зобов`язання прямо забезпечено неустойкою (пеня, штраф) у чинному договорі, а також ним встановлено її розмір (встановлено за згодою сторін).
Згідно з пунктом 7.5. договору у разі порушення термінів оплати за товар, п. 6.1 цього Договору, покупець сплачує постачальнику пеню у розмірі 1% від суми простроченого платежу за кожен день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки НБУ.
В силу статті 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню у розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Статтею 3 вказаного Закону визначено, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.
Відповідно до частини 6 статті 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.
При цьому, пунктом 7.6. договору сторонами узгоджено, що строк нарахування постачальником покупцю штрафних санкцій за договором не обмежується шістьма місяцями з моменту виконання та/або неналежного виконання зобов`язань за договором, у зв`язку з чим, штрафна санкція підлягає нарахуванню за весь період порушення зобов`язання.
Перевіривши надані позивачем розрахунки штрафних санкцій за відповідні періоди, місцевий господарський суд дійшов правильного висновку, що обґрунтований розмір пені становить 21 338,52 грн.
Щодо доводів скаржника про неврахування місцевим господарським судом обставин непереборної сили колегія суддів зазначає таке.
Згідно зі статтею 617 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.
Відповідно до статті 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.
За частиною 2 статті 218 ГК України, у разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.
Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами.
Ознаками форс-мажорних обставин є наступні елементи: вони не залежать від волі учасників цивільних (господарських) відносин; мають надзвичайний характер; є невідворотними; унеможливлюють виконання зобов`язань за даних умов здійснення господарської діяльності.
Форс-мажорні обставини не мають преюдиціальний (заздалегідь встановлений) характер. При їх виникненні сторона, яка посилається на дію форс-мажорних обставин, повинна це довести. Сторона яка посилається на конкретні обставини повинна довести те, що вони є форс-мажорними, в тому числі, саме для конкретного випадку.
Виходячи з ознак форс-мажорних обставин, необхідно також довести їх надзвичайність та невідворотність. Те, що форс-мажорні обставини необхідно довести, не виключає того, що наявність форс-мажорних обставин може бути засвідчено відповідним компетентним органом.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду в постановах: від 25.01.2022 у справі № 904/3886/22, від 16.07.2019 у справі №917/1053/18, від 16.07.2019 у справі № 917/1053/18 та від 09.11.2021 у справі №913/20/21.
У відповідності до пунктів 8.1.-8.5. договору сторони звільняються від відповідальності за невиконання або неналежне виконання своїх зобов`язань за цим договором, якщо це стало наслідком обставин непереборної сили - стихійних лих, війни, блокади, урядових рішень та подібних обставин, не залежних від волі Сторін (далі - форс-мажорні обставини) та їх наслідків, що безпосередньо впливають на виконання договору.
У випадку якщо такі обставини та/або їх наслідки тривають більш ніж 2 місяці, кожна із сторін має право в односторонньому порядку відмовитись від Договору. В цьому випадку сторона, яка повністю або частково виконала свої зобов`язання за Договором, має право вимагати від іншої сторони виконання зустрічного зобов`язання, або, у разі неможливості виконання, відшкодування прямих витрат, пов`язаних з виконанням зобов`язання за Договором.
Сторона, для якої склалась неможливість виконання зобов`язань за цим Договором в умовах, передбачених в пункті 8.1. цього договору, зобов`язана в строк не більше 5 днів письмово сповістити іншу сторону (лист, факс, телекс, телеграф).
Неповідомлення або несвоєчасне повідомлення однією із сторін про неможливість виконання взятих на себе за цим Договором зобов`язань, позбавляє сторону права посилатись на будь-яку згадану обставину, як на основу, що звільняє від відповідальності за невиконання зобов`язань.
Сторона, що заявила про настання обставин непереборної сили, повинна надати документ компетентного органу України, в якому мають бути вказані характер обставин непереборної сили, їх наслідки та тривалість.
Так, Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 "Про введення воєнного стану в України" у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, відповідно до пункту 20 частини 1 статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022.
Частиною 1 статті 141 Закону "Про торгово-промислові палати в Україні" встановлено, що Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно.
Суд зазначає, що вищенаведені висновки Верховного Суду щодо застосування статті 141 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні", зокрема щодо підтвердження наявності форс-мажорних обставин, мають загальний характер та підлягають застосуванню у тому числі й щодо спірних правовідносин.
Отже, відповідний сертифікат ТПП України є документом, який підтверджує виникнення форс-мажорних обставин та строк їх дії.
Проте у порушення приписів чинного законодавства та умов договору на підтвердження форс-мажорних обставин відповідач не надав відповідного документа, а також не надав доказів повідомлення позивача про настання форс-мажорних обставин.
Також у своїй апеляційній скарзі Підприємство зазначає, що лист ТПП України від 28.02.2022 №2024/02.0-7.1 є достатнім доказом настання форс-мажорних обставин.
Однак у постанові Верховного Суду від 07.06.2023 у справі №912/750/22 викладено висновок про те, що лист ТПП України від 28.02.2022 №2024/02.0-7.1 не можна вважати сертифікатом у розумінні статті 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні", а також такий лист не є документом, який був виданий за зверненням відповідного суб`єкта (відповідача), для якого могли настати певні форс-мажорні обставини.
У постанові від 07.06.2023 у справі № 906/540/22 Верховний Суд зазначив, що :
- ТПП України листом від 28.02.2022 №2024/02.0-7.1 засвідчила, що військова агресія російської федерації проти України стала підставою для введення воєнного стану та є форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили);
- вказаний лист ТПП України адресований "Всім, кого це стосується", тобто необмеженому колу суб`єктів, його зміст носить загальний інформаційний характер та констатує абстрактний факт наявності форс-мажорних обставин без доведення причинно-наслідкового зв`язку у конкретному зобов`язанні;
- лист ТПП України від 28.02.2022 №2024/02.0-7.1 не є безумовною підставою вважати, що форс-мажорні обставини настали для всіх без виключення суб`єктів. Кожен суб`єкт, який в силу певних обставин не може виконати свої зобов`язання за окремо визначеним договором, має доводити наявність у нього форс-мажорних обставин.
У постанові від 29.06.2023 у справі № 922/999/22 Верховний Суд зазначив, що:
- лист ТПП України від 28.02.2022, на який посилався скаржник у судах попередніх інстанцій, та яким визнано форс-мажорною обставиною військову агресію російської федерації проти України, є загальним офіційним документом та не містить ідентифікуючих ознак конкретного договору, зобов`язання, виконання якого стало неможливим через наявність зазначених обставин. Отже лист ТПП України не можна вважати сертифікатом у розумінні статті 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні";
- наявність сертифікату ТПП України про форс-мажор суд має оцінювати у сукупності з іншими доказами, тобто дані обставини не мають преюдиційного характеру, і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості належного виконання зобов`язання, повинна довести їх наявність не тільки самих по собі, але і те, що вони були форс-мажорними саме для даного конкретного випадку;
- сторона, яка посилається на форс-мажор, має довести причинно-наслідковий зв`язок між форс-мажором та неможливістю виконати конкретне зобов`язання;
- той факт, що ТПП України засвідчила форс-мажорні обставини - військову агресію Російської Федерації проти України, сам по собі не є підставою для звільнення або зменшення відповідальності за невиконання/неналежне виконання договірних зобов`язань.
Отже лист ТПП України від 28.02.2022 №2024/02.0-7.1 не є доказом настання форс-мажорних обставин для всіх без виключення суб`єктів господарювання України з початком військової агресії російської федерації. Кожен суб`єкт господарювання, який в силу певних обставин не може виконати свої зобов`язання за окремо визначеним договором, має доводити наявність в нього форс-мажорних обставин.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 13.12.2023 у справі №922/193/23.
Разом із тим, колегія суддів зазначає, що за умовами договору оплата за поставлений товар мала бути здійснена до введення воєнного стану на всій території України та настання, на думку скаржника, для нього обставин непереборної сили.
З огляду на зазначене, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про необґрунтованість доводів відповідача про відсутність його вини внаслідок настання обставин непереборної сили.
Також, як під час розгляду даної справи у суді першої інстанції, так і в своїй апеляційній скарзі, ПрАТ "Електроград" просило суд відмовити у задоволенні позову у зв`язку зі спливом строку позовної давності.
Згідно зі статтями 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду із вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), а до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується спеціальна позовна давність в один рік (пункт 1 частини 2 статті 258 ЦК України).
Відповідно до частини 1 статті 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Відповідно до частини 5 статті 262 ЦК України за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.
За статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).
Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення, а сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини 3, 4 статті 267 ЦК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2019 у справі №826/13768/16 (11-609апп18) визначено, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення.
Отже, суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позову. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушено право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушено, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Якщо ж суд встановить, що право або охоронюваний законом інтерес позивача дійсно порушено, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору (сторона спірних правовідносин за конкретною позовною вимогою), суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за неповажності причин її пропущення, наведених позивачем.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах постанови Великої Палати Верхового Суду від 22.05.2018 у справі №369/6892/15-ц, від 31.10.2018 у справі №367/6105/16-ц, від 07.11.2018 у справі №575/476/16-ц, від 14.11.2018 у справі №183/1617/16 (пункт 73), від 28.11.2018 у справі №504/2864/13-ц (пункт 80), від 05.12.2018 у справах №522/2202/15-ц (пункт 61), №522/2201/15-ц (пункт 62) та №522/2110/15-ц (пункт 61), від 07.08.2019 у справі №2004/1979/12 (пункт 71), від 18.12.2019 у справі №522/1029/18 (пункт 134), від 16.06.2020 у справі №372/266/15-ц (пункт 51), від 07.07.2020 у справі №712/8916/17-ц (пункт 28), від 29.06.2021 у справі №904/3405/19 (пункт 57), від 18.01.2023 у справі №488/2807/17 (пункт 129).
Разом із цим, як було вірно зазначено судом першої інстанції, пунктом 12 "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України передбачено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.
Вказаний пункт був введений в дію на підставі Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" від 30 березня 2020 року № 540-IX, який набрав чинності з 02.04.2020.
Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 №211 на всій території України з 12.03.2020 установлено карантин, а згідно постанови Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 №651 був відмінений з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023.
Крім цього, підпунктом 2 пункту 3 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України № 2120-ІХ від 15.03.2022 "Про несення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану" доповнено розділ "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України пунктом 19, відповідно до якого у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього кодексу, продовжуються на строк його дії.
Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" №64/2022 від 24.02.2022 на території України із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 введено воєнний стан, який наразі триває.
За таких обставин, положення пунктів 12, 19 "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України фактично збільшують строк позовної давності.
З матеріалів справи вбачається, що товар за договором поставлявся з січня 2019 року по квітень 2021 року, а позовна заява була подана до суду засобами поштового зв`язку 23.02.2023.
У своїй апеляцій скарзі відповідач наголошував на тому, що положення Закону №540-ІХ від 30.03.2020, яким доповнено пункт 12 "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України, слід застосовувати саме з 30.03.2020.
Однак колегія суддів не погоджується з даними запереченнями, оскільки пункт 12 "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України чітко містить пряму вказівку на продовження позовної давності - на строк дії карантину, який, відповідно до Постанови №211, починається саме з 12.03.2020.
Таким чином, місцевий господарський суд дійшов правильного висновку про непропущення ТОВ "Кеаз Груп" строку позовної давності, а відтак відповідна заява відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності не підлягає задоволенню.
У своїй апеляційній скарзі ПрАТ "Електроград" вказувало на тому, що судом першої інстанції не надано оцінки походженню продукції, яка у період з 01.01.2022 по 06.04.2023 поставлялася позивачем від підприємства Російської Федерації - АТ "Курський електроапаратний завод" (ООО "Кеаз"), розрахунки за які заборонені згідно санкцій, впроваджених рішенням РНБО України.
В умовах збройної агресії Російської Федерації та введеного у зв`язку з цим воєнного стану на підставі Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24.02.2022 №64/2022 (з наступними змінами, внесеними указами Президента України), затвердженого Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24.02.2022 № 2102-IX, запровадження певних обмежень у цивільному обороті, особливо щодо певних учасників такого обороту, є в цілому допустимим.
Відповідно до частини 1 статті 1 Закону України "Про санкції" з метою захисту національних інтересів, національної безпеки, суверенітету і територіальної цілісності України, протидії терористичній діяльності, а також запобігання порушенню, відновлення порушених прав, свобод та законних інтересів громадян України, суспільства та держави можуть застосовуватися спеціальні економічні та інші обмежувальні заходи (далі - санкції).
Правову основу застосування санкцій становлять Конституція України, міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, закони України, нормативні акти Президента України, Кабінету Міністрів України, рішення Ради національної безпеки та оборони України, відповідні принципи та норми міжнародного права (стаття 2 Закону України "Про санкції").
У частині 1 статті 4 Закону України "Про санкції" визначено, що видами санкцій згідно з цим Законом є, зокрема зупинення виконання економічних та фінансових зобов`язань (пункт 5); заборона здійснення публічних та оборонних закупівель товарів, робіт і послуг у юридичних осіб-резидентів іноземної держави державної форми власності та юридичних осіб, частка статутного капіталу яких знаходиться у власності іноземної держави, а також публічних та оборонних закупівель у інших суб`єктів господарювання, що здійснюють продаж товарів, робіт, послуг походженням з іноземної держави, до якої застосовано санкції згідно з цим Законом (пункт 10).
Згідно з частиною 3 статті 5 Закону України "Про санкції" рішення щодо застосування, скасування та внесення змін до санкцій щодо окремих іноземних юридичних осіб, юридичних осіб, які знаходяться під контролем іноземної юридичної особи чи фізичної особи-нерезидента, іноземців, осіб без громадянства, а також суб`єктів, які здійснюють терористичну діяльність (персональні санкції), передбачених пунктами 1, 2-21, 23-25 частини 1 статті 4 цього Закону, приймається Радою національної безпеки та оборони України та вводиться в дію указом Президента України. Відповідне рішення набирає чинності з моменту видання указу Президента України і є обов`язковим до виконання.
Отже, Радою національної безпеки та оборони України приймаються рішення про обмежувальні заходи (санкції) щодо певних фізичних та юридичних осіб і таке рішення вводиться в дію відповідним указом Президента України.
Статтею 53 Закону України "Про санкції" визначено, що державний реєстр санкцій (далі - Реєстр) - це інформаційно-комунікаційна система, що забезпечує збирання, накопичення, захист, облік, відображення, оброблення та надання інформації про всіх суб`єктів, щодо яких застосовано санкції. Реєстр створюється з метою надання безоплатного публічного доступу до актуальної та достовірної інформації про всіх суб`єктів, щодо яких застосовано санкції. Дані Реєстру є відкритими і загальнодоступними, крім випадків, передбачених законом.
Крім того, згідно з підпунктом 1 пункту 1 Постанови № 187 для забезпечення захисту національних інтересів за майбутніми позовами держави України у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації установити до прийняття та набрання чинності Законом України щодо врегулювання відносин за участю осіб, пов`язаних з державою-агресором, мораторій (заборону) на: виконання, у тому числі в примусовому порядку, грошових та інших зобов`язань, кредиторами (стягувачами) за якими є Російська Федерація або такі особи (далі - особи, пов`язані з державою-агресором): громадяни Російської Федерації, крім тих, що проживають на території України на законних підставах; юридичні особи, створені та зареєстровані відповідно до законодавства Російської Федерації; юридичні особи, створені та зареєстровані відповідно до законодавства України, кінцевим бенефіціарним власником, членом або учасником (акціонером), що має частку в статутному капіталі 10 і більше відсотків, якої є Російська Федерація, громадянин Російської Федерації, крім того, що проживає на території України на законних підставах, або юридична особа, створена та зареєстрована відповідно до законодавства Російської Федерації; юридичні особи, утворені відповідно до законодавства іноземної держави, кінцевим бенефіціарним власником, членом або учасником (акціонером), що має частку в статутному капіталі 10 і більше відсотків, яких є Російська Федерація, громадянин Російської Федерації, крім того, що проживає на території України на законних підставах, або юридична особа, створена та зареєстрована відповідно до законодавства Російської Федерації, - у випадку виконання зобов`язань перед ними за рахунок коштів, передбачених у державному бюджеті.
Отже дія мораторію передбачає заборону на вчинення конкретно визначеного переліку дій між учасниками правовідносин, встановлює певний правовий режим для цих правовідносин і впливає на перебіг грошових та інших зобов`язань. З моменту запровадження вказаного мораторію суб`єктивне право осіб-кредиторів (стягувачів), перелік яких наведений в Постанові №187, зазнає обмежень у можливості реалізувати ними право вимоги до зобов`язаної сторони, у тому числі шляхом звернення за судовим захистом. Також мораторій хоча і не припиняє суб`єктивне право, однак на строк дії мораторію таке право не може реалізуватися шляхом виконання.
Таким чином, за змістом Закону України "Про санкції" та Постанови №187 установлено мораторій (заборону) на виконання грошових та інших зобов`язань, за якими кредиторами (стягувачами) є Російська Федерація або особи, пов`язані з державою-агресором.
Подібний висновок наведено в постановах Верховного Суду від 30.05.2023 у справі №925/1248/21, від 09.08.2023 у справі №922/1589/22, від 08.11.2023 у справі №915/18/23, від 21.11.2023 у справі №910/14552/22, від 05.12.2023 у справі №910/13756/22.
Як було правильно зазначено судом першої інстанції, Законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо окремих особливостей організації примусового виконання судових рішень і рішень інших органів під час дії воєнного стану" пункт 102 розділу XIII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про виконавче провадження" викладено в такій редакції: до набрання чинності законом щодо врегулювання відносин за участю осіб, пов`язаних з державою-агресором, зупиняється вчинення виконавчих дій, забороняється заміна стягувачів у виконавчих провадженнях, стягувачами за якими є Російська Федерація або такі особи: громадяни Російської Федерації; юридичні особи, створені та зареєстровані відповідно до законодавства Російської Федерації; юридичні особи, створені та зареєстровані відповідно до законодавства, відмінного від законодавства України, серед кінцевих бенефіціарних власників, членів або учасників (акціонерів) яких є Російська Федерація, громадянин Російської Федерації або юридична особа, створена та зареєстрована відповідно до законодавства Російської Федерації.
Зазначене обмеження не застосовується до громадян Російської Федерації, які проживають на території України на законних підставах, та юридичних осіб, створених та зареєстрованих відповідно до закону України, кінцевим бенефіціарним власником, членом або учасником (акціонером) яких є виключно громадяни Російської Федерації, які проживають на території України на законних підставах, або виключно громадяни України та громадяни Російської Федерації, які проживають на території України на законних підставах.
Отже, наведені відповідачем обставини підлягають з`ясуванню під час примусового виконання судового рішення, а не при вирішенні спору по суті.
Також відповідно до правової позиції суду касаційної інстанції, викладеній у постанові від 05.12.2023 у справі №910/13756/22, у подібних правовідносинах судам належить встановити, чи є позивач кредитором (стягувачем), стосовно якого встановлені обмежувальні заходи, передбачені Законом України "Про санкції", а також чи є позивач особою щодо якої Постановою №187 введено заборону на виконання, у тому числі в примусовому порядку, грошових та інших зобов`язань; чи підпадає позивач під визначення осіб, стосовно яких встановлено заборону відповідно до пункту 1 зазначеної постанови Кабінету Міністрів України; та чи наявні/відсутні у Реєстрі відомості стосовно позивача.
При цьому, колегія суддів враховує правову позицію, викладену в постановах Верховного Суду від 08.11.2023 у справі №915/18/23, від 21.11.2023 у справі №910/14552/22 про необхідність надавати правову оцінку доводам Відповідача (боржника) щодо можливості застосування у спірних правовідносинах Закону України "Про санкції" та підзаконних нормативно-правових актів в частині наявності/відсутності щодо Позивача обмежувальних заходів, передбачених Законом України "Про санкції".
Колегією суддів встановлено, що Рішенням Ради національної безпеки і оборони України від 01.04.2023, яке було введено в дію Указом Президента України від 01.04.2023 №192/2023, до АТ "Курський електроапаратний завод" застосовано персональні спеціальні економічні обмежувальні заходи (санкції) (пункт 49 додатку 2 вказаного рішення).
Однак спірна продукція поставлялася по договору, постачальником якої (позивачем у даній справі) є не АТ "Курський електроапаратний завод", а ТОВ "Кеаз Груп", створене та зареєстроване відповідно до законодавства України, відповідно до відкритих даних публічного реєстру юридична особа не містить серед своїх членів, учасників, власників громадян Російської Федерації.
Колегією суддів також встановлено, що позивач є правонаступником Закритого акціонерного товариства "ВЕСНА-СИГНАЛ" та Приватного підприємства "ВЕСНА-СИГНАЛ" (останнє було реорганізовано у 25.02.2013). Кінцевим бенефіціарним власником позивача є Левицький Владислав, громадянство: Молдова, місто Кишинів, бульвар Дача, буд. 65/1.
Також судом апеляційної інстанції встановлено, що 09.04.2022 Кабінетом Міністрів України прийнято постанову №426 "Про застосування заборони ввезення товарів з російської федерації", що набрала чинності з 11.04.2022, якою заборонено ввезення на митну територію України в митному режимі імпорту товарів з Російської Федерації. Товари, переміщення яких територією Російської Федерації здійснено транзитом, та товари, ввезені з Російської Федерації, у тому числі товари походженням з третіх країн, можуть бути поміщені в митний режим імпорту, якщо їх ввезення в Україну здійснено до 24.02.2022 включно.
Таким чином, зазначеною постановою встановлено заборону на ввезення на митну територію України в митному режимі імпорту товарів з Російської Федерації.
Разом із цим, у своїй апеляційній скарзі відповідач вказав, що ТОВ "Кеаз Груп" імпортувало від виробника ООО "КЕАЗ" електротехнічну продукцію у період з 01.01.2022 по 06.04.2023.
У той же час, як було вказано раніше, спірний товар за договором поставлявся у період із січня 2019 року по квітень 2021 року, тобто до введення воєнного стану та до набрання чинності Постановою Кабінету Міністрів України №426, за який скаржник частково розрахувався, що підтверджується копіями видаткових накладних та платіжних інструкцій.
Отже, постанова Кабінету Міністрів України від 09.04.2022 №426 не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, а доводи апелянта не стосуються спірного товару.
Враховуючи вищевикладене, доводи апелянта про те, що на правовідносини щодо виконання грошових зобов`язань відповідача поширюється дія мораторію, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду оскаржуваного рішення.
Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно з частинами 1-3 статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. 
Відповідно до частини 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Згідно зі статтею 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
З огляду на встановлені обставини справи та наявні в матеріалах справи докази, колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог у повному обсязі.
Доводи апелянта про ухвалення господарським судом рішення з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції, а наявні в матеріалах справи докази свідчать про обґрунтованість викладених в оскаржуваному рішенні висновків суду.
При цьому, колегія суддів зазначає, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів №2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 №3477-IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04.11.1950) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" у рішенні від 18.07.2006 та у справі "Трофимчук проти України" у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.
З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених судом апеляційної інстанції, інші доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі, не беруться до уваги, оскільки не впливають на вирішення спору у даній справі.
Згідно зі статтею 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на вищезазначене, апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 14.08.2023 у справі №910/3286/23 прийнято відповідно до вимог чинного законодавства, з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги законних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для його скасування чи зміни не вбачається, відповідно, апеляційна скарга ПрАТ "Електроград" має бути залишена без задоволення.
Судовий збір за розгляд апеляційної скарги у зв`язку з відмовою в її задоволенні, на підставі статті 129 ГПК України, покладається на апелянта.
Керуючись статтями 253-254, 269, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Електроград" на рішення Господарського суду міста Києва від 14.08.2023 у справі №910/3286/23 залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 14.08.2023 у справі №910/3286/23 залишити без змін.
3. Поновити дію рішення Господарського суду міста Києва від 14.08.2023 у справі №910/3286/23.
4. Матеріали справи №910/3286/23 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та в строк, передбачені статтями 287-289 ГПК України.

Повний текст постанови складено 01.02.2024.

Головуючий суддя                                                                      А.О. Мальченко 

Судді                                                                                Т.П. Козир

                                                                                О.В. Агрикова