П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

31 січня 2024 р.	м. Одеса	Справа № 420/23334/21	

Перша інстанція: суддя Вовченко О.А.,
повний текст судового рішення
складено 28.01.2022, м. Одеса

            П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
судді-доповідача:                                          Танасогло Т.М.,
суддів:                                                   Димерлія О.О., Крусяна А.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження за наявними матеріалами апеляційну скаргу Державної судової адміністрації України на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 28 січня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної судової адміністрації України, Державної казначейської служби України, за участю третьої особи: Одеського апеляційного суду про стягнення недоотриманої суддівської винагороди,-

В С Т А Н О В И В:
У листопаді 2021 року ОСОБА_1 (позивач) звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до Державної судової адміністрації України, Державної казначейської служби України, за участю третьої особи: Одеського апеляційного суду, в якому просив суд:
- стягнути з Державної судової адміністрації України, шляхом безспірного списання Державною казначейською службою України на користь ОСОБА_1 недоотриману суддівську винагороду за період з 18.04.2020 по 27.08.2020 у розмірі 530075,53 грн. з бюджетної програми 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів», з обов`язковим утриманням податків та зборів.
В обґрунтування своїх вимог, позивач посилаючись на рішення Конституційного Суду України від 28.08.2020 №10-р/2020, зазначає, що йому з квітня 2020 по липень 2020 відповідачі нараховували та сплачували щомісячну суддівську винагороду у розмірі 10 мінімальних заробітних плат. При цьому, відповідачами протиправно не застосовано і не сплачено суддівську винагороду щомісяця у розмірі 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, недоплачена сума відображена у довідці-розрахунку № 06-21/360/2020, що складена Одеським апеляційним судом: у квітні 2020 року 74595,72 грн, у травні 2020 року 195813,75 грн, у червні 2020 року 97906,88 грн, у липні 2020 року 161759,18 грн, разом 530075,53 грн.
Відповідачі проти задоволення позову заперечували, просили відмовити у задоволенні вимог ОСОБА_1 з мотивів, наведених кожним з відповідачів у поданих на позовну заяву відзивах.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 28 січня 2021 року, адміністративний позов ОСОБА_1 - було задоволено  та стягнуто з Державної судової адміністрації України шляхом безспірного списання Державною казначейською службою України на користь ОСОБА_1 недоотриману суддівську винагороду за період з 18.04.2020 по 27.08.2020 у розмірі 530075,53 грн. з бюджетної програми 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів», з обов`язковим утриманням податків та зборів.
На зазначене рішення суду, відповідач - Державна судова адміністрація України подав апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 28.01.2022р. у цій справі і ухвалити нове рішення, якими відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі.
Обґрунтовуючи свої вимоги, апелянт зазначив, що ДСА України є головним розпорядником коштів Державного бюджету України щодо Одеського апеляційного суду, відповідно Одеський апеляційний суд є розпорядником бюджетних коштів нижчого рівня. Оскільки позивач є суддею Одеського апеляційного суду та перебуває із зазначеним судом у трудових відносинах, саме зазначений суд, як розпорядник бюджетних коштів нижчого рівня, нараховує та виплачує позивачу суддівську винагороду. Ураховуючи викладене, вказував відповідач, позовні вимоги позивача не можуть бути задоволені, оскільки вказані дії не належать до повноважень ДСА України. ДСА України, як відповідач, жодними своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю не здійснювала заходів, спрямованих на порушення прав та законних інтересів позивача. Рішення Конституційного Суду України від 28 серпня 2020 року №10-р/2020 на спірні правовідносини не може вплинути, оскільки правовідносини у цій справі виникли до його прийняття. Враховуючи викладене, просив скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.
Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 01.06.2022р., апеляційну скаргу Державної судової адміністрації України - задоволено, рішення Одеського окружного адміністративного суду від 28 січня 2022 року - скасовано, ухвалено по справі нове судове рішення, яким у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 - відмовлено.
Зазначену постанову апеляційного суду позивач оскаржив в касаційному порядку до Верховного Суду.
За результатами розгляду касаційної скарги ОСОБА_1 на постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 01.06.2022р., Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду прийняла постанову, якою Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Приймачук Сергій Іванович, задовольнив частково; постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду 01 червня 2022 року у справі № 420/23334/21 скасував, а справу направив на новий розгляд до П`ятого апеляційного адміністративного суду.
Скасовуючи постанову апеляційного суду, Верховний Суд указав, що суд апеляційної інстанції, переглядаючи рішення суду першої інстанції, врахував висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 03.03.2020 у справі № 340/1916/20 щодо неправомірності обмеження розміру суддівської винагороди протягом квітня-серпня 2020 року, водночас дійшов висновку, що необхідним у цьому випадку буде надання правової оцінки діям ТУ ДСА, як розпорядника бюджетних коштів нижчого рівня, що нараховує і виплачує суддівську винагороду суддям Одеського апеляційного суду, а тому також має бути належним відповідачем за цим позовом. Як наслідок, рішення суду першої скасовано з підстав порушенням ним норм процесуального права (статті 48 КАС України).
При цьому, надаючи оцінку висновку апеляційного суду, Верховний Суд у своїй постанові виснував наступне:
“49. Таким чином, ДСА України є головним розпорядником коштів державного бюджету України щодо Одеського апеляційного суду, відповідно Одеський апеляційний суд є розпорядником бюджетних коштів нижчого рівня. Про це вказував і відповідач (ДСА України) у своєму відзиві на позовну заяву.
Оскільки, позивач є суддею Одеського апеляційного суду та перебуває із зазначеним судом у трудових відносинах, саме зазначений суд, як розпорядник бюджетних коштів нижчого рівня, нараховує та виплачує позивачу суддівську винагороду.
51.          Беручи до уваги наведене, колегія суддів погоджується із доводами касаційної скарги щодо неправильного застосування судом апеляційної інстанції положень частин третьої, четвертої статті 148 Закону № 1402-VIII ДСА України в частині висновку суду щодо належним відповідачем у цій справі має бути ТУ ДСА, як розпорядник бюджетних коштів нижчого рівня, який нараховує і виплачує суддівську винагороду суддям Одеського апеляційного суду.
52.          При цьому, посилання суду на висновки Верховного Суду щодо означеного питання, викладені у постановах від 30.11.2021 у справі № 640/23036/20 та від 22.10.2021 у справі № 200/6491/20-а, є безпідставними, позаяк у вказаних справах, на відміну від обставин цієї справи, позивачами були судді місцевих судів а не апеляційних, які заявляли позовні вимоги про визнання протиправною бездіяльності суб`єкта владних повноважень (ТУ ДСА) щодо не нарахування та невиплати суддівської винагороди у повному обсязі.
53.          Натомість у цій справі позивач, виходячи із змісту сформованих ним позовних вимог про стягнення недоотриманої ним суми суддівської винагороди з бюджетною програми КПКВ 0501150 та обраного ним ефективного способу захисту його порушеного права, визначив відповідачем саме ДСА України.
54.          Водночас поза увагою суду цієї інстанції, залишилася та обставина, що спір у цій справі було вирішено судом першої інстанції на підставі положень частини третьої статті 152 Конституції України, які були застосовані ним як норми прямої дії, виходячи з того, що за оцінкою суду, нараховані та недоотримані суми суддівської винагороди, у період дії закону який визнано неконституційним, є матеріальною шкодою позивача у вигляді недоотриманих доходів та мають бути відшкодовані ДСА України за рахунок коштів бюджетної програми 0501150.
55.          За змістом позовних вимог бездіяльність будь-яких розпорядників коштів не була предметом цього позову та не оцінювалася судом першої інстанції в межах спірних правовідносин.
56.          Зважаючи на приписи статей 148, 149 Закону у зіставленні із нормами частин першої, другої, п`ятої статті 22, частини першої статті 23 Бюджетного кодексу України, виплата суддівської винагороди здійснюється в межах бюджетних призначень, головним розпорядником яких, зокрема, щодо суддів місцевих і апеляційних судів, є ДСА України, яка, серед іншого, визначає обсяг видатків розпорядників нижчого рівня на ці потреби, тому саме ДСА України як суб`єкт владних повноважень має відповідати за погашення заборгованості, яка виникла внаслідок невиплати судді у повному обсязі суддівської винагороди.
57.          Окрім того, необхідно зазначити про те, що у віданні ДСА України діє окрема бюджетна програма для забезпечення виконання рішень судів - КПКВК 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів», призначена саме для таких цілей. За правилами пункту 25 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 № 845, наявність такої програми означає, що списання коштів здійснюватиметься саме за нею.
58.          У цьому зв`язку також необхідно зауважити, що, враховуючи приписи частини першої статті 2 та частини першої статті 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 05.06.2012 № 4901-VI, списання коштів за судовими рішеннями, боржником за якими є державний орган, можливе у тому випадку, коли способом захисту порушеного права буде стягнення коштів з ДСА України.
59.          Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 02.06.2020 у справі № 620/6056/20, від 23.06.2021 у справі № 520/13014/2020, від 22.07.2021 у справі № 260/3598/20, від 09.06.2022 у справі № 280/136/21.
60.          Разом із тим, вищеозначеним висновкам суду першої інстанції, яких він дійшов по суті цього спору, виходячи із змісту заявлених позивачем вимог, оцінки, як слідує із постанови суду апеляційної інстанції, на предмет правильності застосування норм матеріального права суд апеляційної інстанції не надав.
61.          Суд апеляційної інстанції не звернув увагу на доводи, наведені позивачем у підставах позову, неправильно визначив предмет і характер цього спору та відповідно не надав оцінки мотивам суду першої інстанції та його висновкам по суті спору.
62.          Суд апеляційної інстанції, зосередившись виключно на питанні визначення належного відповідача у цій справі, яким на його думку, має бути ТУ ДСА, застосував до спірних правовідносин нерелевантну практику Верховного Суду, при цьому, не з`ясувавши повно і всебічно всіх обставин, що мають значення для вирішення цього спору та не визначивши норми матеріального права, які підлягають застосуванню до цих правовідносин саме в рамках заявлених позивачем вимог.
63. Окрім того, рішення  суду апеляційної інстанції не містить обґрунтованих мотивів, виходячи з яких була надана інша правова оцінка, встановленим судом першої інстанції обставинам та які були покладені в основу задоволення позову.
64. Своєю чергою суд касаційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції на предмет правильного застосування норм матеріального права лише після перегляду його судом апеляційної інстанції.
65.У той же час, з огляду на те, що суд апеляційної інстанції не надавав своїх висновків щодо правильності застосування судом першої інстанції норм матеріального права, скасувавши рішення суду першої з підстав порушення ним норм процесуального права (статті 48 КАС України), Верховний Суд позбавлений можливості перевірити касаційну скаргу позивача на предмет зазначених нею підстав.”.
За вказаного, Верховний Суд, як вже було зазначено вище, постанову апеляційного суду від 01 червня 2022 року у даній справі № 420/23334/21 скасував, а справу направив на новий розгляд до П`ятого апеляційного адміністративного суду.
Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, для розгляду цієї справи визначено склад колегії: головуючий суддя – Танасогло Т.М., суддя – Димерлій О.О., суддя-Крусян А.В.
Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду 24.11.2023р., апеляційний суд прийняв до свого провадження дану справу за апеляційною скаргою Державної судової адміністрації України на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 28 січня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної судової адміністрації України, Державної казначейської служби України, за участю третьої особи: Одеського апеляційного суду про стягнення недоотриманої суддівської винагороди, та призначив її до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження.
За приписами ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів вважає, що справу можливо розглянути без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами у відповідності до ч. 1 ст. 311 КАС України.
Заслухавши при новому розгляді суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, виходячи з меж апеляційного перегляду, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого судом першої інстанції судового рішення у цій справі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга відповідача у справі не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Як встановив суд першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_2 Указом Президента України від 04 серпня 2003 року № 802/2003 призначений на посаду судді військового місцевого суду Луганського гарнізону строком на п`ять років, Указом Президента України від 4 жовтня 2005 року № 1412/2005 призначений на посаду судді господарського суду Луганської області в межах п`ятирічного строку, Постановою Верховної Ради України від 15 січня 2009 року № 887-VI обраний на посаду судді апеляційного суду міста Києва безстроково, Постановою Верховної Ради України від 19 травня 2011 року № 3399-VI обраний на посаду судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, рішенням Вищої ради правосуддя від 08 листопада 2018 року № 3381/0/15-18 переведений на посаду судді апеляційного суду Одеської області.
Рішенням Вищої ради правосуддя № 2733/0/15-19 від 15.10.2019 року «Про переведення судді апеляційного суду Одеської області Князюка О.В. до Одеського апеляційного суду» позивача було переведено на посаду судді Одеського апеляційного суду.
Згідно з довідкою-розрахунком Одеського апеляційного суду №06-21/360/2020 від 02.10.2020 (а.с.12), судді Одеського апеляційного суду ОСОБА_1 за період з 18.04.2020 року по 27.08.2020 року здійснювалась виплата суддівської винагороди із застосуванням обмеження, встановленого  статтею 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік».
За період застосування зазначеної норми позивачу не було виплачено суму в розмірі 530075,53 грн., а саме:
за квітень 2020 року суму в розмірі 74595,72 грн.;
за травень 2020 року суму в розмірі 195813,75 грн.;
за червень 2020 року суму в розмірі 97906,88 грн.;
за липень 2020 року суму в розмірі 161759,18 грн.;
за серпень 2020 року суму в розмірі 0,00 грн.
Позивач вважає наявним право на отримання невиплачених відповідачем за спірний період сум суддівської винагороди, у зв`язку із чим звернувся з цим позовом до суду.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що Конституційний Суд України у Рішенні від 28.08.2020 № 10-р/2020, яким, серед іншого, визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення частин 1, 3 ст.29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», визнав, що обмеження відповідних виплат є допустимим за умов воєнного або надзвичайного стану та може застосовуватися й до суддів, однак після закінчення терміну його дії втрачені у зв`язку з цим обмеженням кошти необхідно компенсувати відповідними виплатами, оскільки суддівська винагорода є складовим елементом статусу судді, визначеного Конституцією України.
При цьому, суд першої інстанції також врахував, що дія частин першої та третьої статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» втратила чинність з 28.08.2020 (з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність), а у період з 18.04.2020 до 27.08.2020 норми Закону були чинними, то Одеський апеляційний суд, як суб`єкт владних повноважень, повинен був їх застосовувати, оскільки в силу частини другої статті 19 Конституції України і не мав альтернативних шляхів поведінки.
Між тим, виходячи з висновків Конституційного Суду України у вищевказаному рішенні, суд першої інстанції зазначив, що обмеження права позивача на отримання суддівської винагороди у належному розмірі становить порушення вимог статей  19,  130 Конституції України,  статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII (далі - Закон № 1402-VIII) та статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.
За вказаного, оскільки судом першої інстанції було встановлено порушення прав позивача щодо не отримання ним суддівської винагороди у повному обсязі у зв`язку з прийняттям нормативного акту, що визнаний неконституційним, то суд першої інстанції на підставі частини третьої статті 8 Конституції України, уважав необхідним для ефективного захисту порушених прав позивача застосувати норми частини третьої статті 152 Конституції України, як норми прямої дії, відповідно до якої матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку.
Суд першої інстанції зазначив, що недоотриманні суми суддівської винагороди, в період дії  закону  який визнано неконституційним, є матеріальною шкодою для позивача у вигляді недоотриманих доходів, які повинні бути відшкодовані державою та відшкодування яких особа вправі вимагати. Розпорядником коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів є Державна судова адміністрація України, а тому і обов`язок виплатити нараховану, але обмежену у розмірі до виплати суддівську винагороду, яка відповідно до довідки від 02.10.2020 за № 06-21/360/2020 становить 530075,53 грн, за висновком суду цієї інстанції, покладено саме на ДСА України, як на розпорядника коштів вищого рівня за період з 18.04.2020 по 27.08.2020 включно. Виконання ж судових рішень, ухвалених на користь суддів, здійснюється згідно з чинним законодавством України ДСА України за рахунок коштів бюджетної програми 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів у межах передбачених асигнувань на відповідний бюджетний період».
Надаючи оцінку спірним правовідносинам при новому апеляційному розгляді, повноті встановлення судом першої інстанції обставин справи та обґрунтованості висновків суду першої інстанції, з урахуванням висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 30.10.2023 у цій справі, колегія суддів виходить з наступного.
У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи відповідають вони встановленим ч. 2  ст. 2 КАС України вимогам.
В силу приписів ст.8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.
Згідно з ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтями 126, 130 Конституції України визначено, що незалежність і недоторканість судді гарантуються Конституцією і законами України.
Держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.
Як визначено ч.1 ст.135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами, що повністю узгоджується з приписами ч.2 ст.130 Конституції України.
Зазначені конституційні запобіжники мають на меті унеможливлення свавільного встановлення або зміни законодавцем розміру винагороди судді, використовуючи свої повноваження як інструмент впливу на судову владу через інші законодавчі акти.
У відповідності до ч.2 ст.135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.
Частиною 9 статті 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" визначено, що обсяги видатків на забезпечення виплати суддівської винагороди здійснюються за окремим кодом економічної класифікації видатків.
Отже, судова колегія наголошує, що в силу наведених вище законодавчих приписів, розмір суддівської винагороди, зокрема і граничний розмір останньої можуть визначатись виключно Законом України "Про судоустрій і статус суддів".
Проте, як вірно було враховано судом першої інстанції, 12 березня 2020 року набрала чинності Постанова Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 "Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19", якою з 12 березня 2020 року на всій території України встановлено карантин, кінцева дата якого з урахуванням внесених до вказаної Постанови змін неодноразово змінювалася, збільшуючи строк дії карантину.
18 квітня 2020 року набрав чинності Закон України "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" від 13 квітня 2020 року № 553-IX, яким Закон України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" доповнено статтею 29 такого змісту:
"Установити, що у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року. При цьому у зазначеному максимальному розмірі не враховуються суми допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та оплата щорічної відпустки.
Зазначене обмеження не застосовується при нарахуванні заробітної плати, грошового забезпечення особам із числа осіб, зазначених у частині 1 цієї статті, які безпосередньо задіяні у заходах, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню, локалізацію та ліквідацію спалахів, епідемій та пандемій гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та які беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, у тому числі в операції Об`єднаних сил (ООС). Перелік відповідних посад встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Обмеження, встановлене у частині першій цієї статті, застосовується також при нарахуванні заробітної плати, суддівської винагороди, грошового забезпечення відповідно народним депутатам України, суддям, суддям Конституційного Суду України, членам Вищої ради правосуддя, членам Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, прокурорам, працівникам, службовим і посадовим особам Національного банку України, а також іншим службовим і посадовим особам, працівникам, оплата праці яких регулюється спеціальними законами (крім осіб, встановлених у переліку, затвердженому Кабінетом Міністрів України відповідно до частини другої цієї статті)".
З огляду на прийняття вказаного закону, ОСОБА_1 у період з 18.04.2020 по 27.08.2020 нараховувалась суддівська винагорода, але при цьому, з урахуванням вказаних змін, її виплата обмежувалась та фактично виплачувалась винагорода у меншому розмірі, а саме у розмірі, який не перевищував 10 розмірів мінімальної заробітної плати. Встановленої на 01.01.2020р.
Висновуючись щодо спірних правовідносин, апеляційний суд звертає увагу, що в силу вимог ч.ч. 1-4 ст.7 КАС України суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України.
У разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.
Якщо суд доходить висновку, що закон чи інший правовий акт суперечить Конституції України, суд не застосовує такий закон чи інший правовий акт, а застосовує норми Конституції України, як норми прямої дії.
У такому випадку суд після винесення рішення у справі звертається до Верховного Суду для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності закону чи іншого правового акта, що віднесено до юрисдикції Конституційного Суду України.
Отже, адміністративний суд при вирішенні спору повинен застосувати правовий акт, який має вищу юридичну силу, тобто в спірних правовідносинах приписи ч.2 ст.130 Конституції України.
Колегія суддів зазначає, що Закон України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" не є Законом про судоустрій, виключно яким відповідно до ч.2 ст.130 Конституції України може встановлюватись розмір винагороди судді, а тому у відповідача були відсутні правові підстави для застосування його положень при нарахуванні та виплаті суддівської винагороди позивача, яка, як одна із складових гарантій незалежності суддів, не може бути змінена чи врегульована іншим законом, ніж змінами до Закону України "Про судоустрій і статус суддів".
Таким чином, набрання 18 квітня 2020 року чинності Законом України "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" від 13 квітня 2020 року № 553-IX, яким Закон України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" доповнено статтею 29 зазначеного вище змісту, не змінило правове регулювання правовідносин з нарахування та виплати суддівської винагороди, а тому у відповідача були відсутні законні підстави для обмеження розміру суддівської винагороди позивача.
Разом з тим, відповідач навіть після набрання чинності Законом України "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" від 13 квітня 2020 року № 553-IX, та доповненням Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" статтею 29 повинен був діяти виключно в межах приписів ч. 2 ст. 130 Конституції України, тобто застосовувати для обчислення розміру винагороди судді виключно положення Закону України "Про судоустрій і статус суддів". Натомість, останній (Закону України "Про судоустрій і статус суддів") жодних норм стосовно можливості обмеження розміру винагороди судді не містить.
Окрім того, Законом України № 553-ІХ від 13 квітня 2020 року про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік", як і будь-яким іншим діючим нормативно-правовими актами не скасовані та не внесені зміни в чинні норми права, передбачені: ч. 2 ст. 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (визначає, що суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами); ст. 130 Конституції України (визначає, що розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій).
Норми права, які містяться у наведених вище статтях є зрозумілими та доступними для зацікавлених осіб, чіткими та передбачуваними у своєму застосуванні, а також є спеціальними та мають найвищу юридичну силу і тому мають виконуватися.
Визначення способу подолання правової колізії, яка виникла внаслідок одночасної дії вказаних законів, один з яких є спеціальним нормативно-правовим актом з питань судоустрою і статусу суддів, а інший - нормативно-правовим актом, що регулює такі ж правовідносини і прийнятий пізніше в часі, було предметом дослідження Верховним Судом.
Слід зазначити, що згідно з правовою позицією, що вперше викладена у постанові від 03 березня 2021 року у справі № 340/1916/20 та у подальшому підтримана в інших постановах Верховного Суду, Закон України "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік", позаяк він не є законом про судоустрій і ним чи іншим законом не вносилися зміни до Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (стосовно розміру суддівської винагороди), не може встановлювати розміру винагороди судді. Розбіжність між нормами (різних) законів щодо регулювання одних правовідносин (розміру суддівської винагороди), яка виникла у зв`язку з набранням чинності Законом України "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік", має вирішуватися на користь Закону України "Про судоустрій і статус суддів". Для спірних правовідносин спеціальними є норми ст. 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", які попри те, що в часі цей закон прийнятий раніше, мають пріоритет стосовно пізніших положень Закон України "Державний бюджет України на 2020 рік" (у редакції Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік").
Такий висновок обґрунтований тим, що Основний Закон України має найвищу юридичну силу, тож "спеціальність" Закону України "Про судоустрій і статус суддів", зокрема його ст. 135, що спирається передусім на конституційні положення ч. 2 ст. 130 і є своєрідним її "продовженням", у цьому випадку безапеляційно долає доктринальний принцип подолання колізії правових норм, за яким наступний закон з того самого питання скасовує дію попереднього (попередніх).
За правилами ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Отже, право позивача на отримання суддівської винагороди у належному та повному розмірі не може бути поставлено в залежність від неналежного виконання обов`язків державними органами в частині внесення змін до законодавчих актів чи то до формування бюджету.
Обмеження права на отримання суддівської винагороди у належному та повному розмірі становить порушення вимог ст. ст.19, 130 Конституції України, ст.135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" та ст.1 Протоколу 1 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, а державний орган, який не дотримується своїх власних процедур, не повинен мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків.
Водночас, суд апеляційної інстанції також враховує, що Рішенням Конституційного Суду України від 28 серпня 2020 року №10-р/2020 у справі за конституційним поданням Верховного Суду щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень постанови Кабінету Міністрів України «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та етапів послаблення протиепідемічних заходів», положень частин першої, третьої статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», абзацу дев`ятого пункту 2 розділу II «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення: - частин першої, третьої статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 14 листопада 2019 року №294-ІХ зі змінами; - абзацу дев`ятого пункту 2 розділу II «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13 квітня 2020 року №553-ІХ.
У цьому рішенні, Конституційний Суду України зазначив зокрема такі тези:
- Конституцією України встановлено, що виключно законами України визначається, зокрема, статус суддів (пункт 14 частини першої статті 92); незалежність і недоторканність судді гарантуються Конституцією і законами України; вплив на суддю у будь-який спосіб забороняється (частини перша, друга статті 126); держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів; розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій (перше речення частини першої, частина друга статті 130);
- положення Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 14.11.2019 року №294-ІХ зі змінами, Закону України №553-ІХ, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення;
- скасування чи зміна законом про Державний бюджет України обсягу прав і гарантій та законодавчого регулювання, передбачених у спеціальних законах, суперечить ст.6, ч.2 ст.19, ст.130 Конституції України;
- Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй;
- Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується статтями 8 та 55,124 Конституції України. Держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя.
Також, у вказаному рішенні вище Конституційний Суд України наголосив, що обмеження суддівської винагороди є посяганням на гарантії незалежності суддів та вважав, що обмеження відповідних виплат є допустимим за умов воєнного або надзвичайного стану. Однак такого роду обмеження має запроваджуватися пропорційно, із встановленням чітких часових строків та в жорсткій відповідності до Конституції та законів України. Таке обмеження також може застосовуватися й до суддів, однак після закінчення терміну його дії втрачені у зв`язку з цим обмеженням кошти необхідно компенсувати відповідними виплатами, оскільки суддівська винагорода є складовим елементом статусу судді, визначеного Конституцією України.
Таким чином, Конституційний Суд України у рішенні від 28.08.2020 №10-р/2020 дійшов правового висновку, що обмеження суддівської винагороди можливо лише за умови воєнного чи надзвичайного стану, але при цьому втрачені, у зв`язку з цим кошти, підлягають компенсуванню відповідними виплатами.
Отже, зазначений Закон України №553-ІХ від 13.04.2020 про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» щодо зменшення розміру виплати суддівської винагороди не відповідає нормам Конституції України, а тому не може бути застосований до визначення розміру виплати суддівської винагороди.
Виходячи з викладеного, апеляційний суд звертає увагу, що статтею 152 Конституції України визначено, що закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності.
Закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.
Матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку.
Як вірно зауважив суд першої інстанції, Конституційний Суд України у рішенні від 28.08.2020 №10-р/2020 не визначив будь-яких особливостей застосування чи виконання свого рішення.
Таким чином, за змістом ст. 152 Конституції України положення ч.1,3 ст.29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" (у редакції Закону №553-ІХ) втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.
Дія ч.1,3 ст. 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" втратила чинність 28.08.2020, а у період з 18.04.2020 до 27.08.2020 норми Закону були чинними. Виплата такої винагороди не у повному обсязі мала місце внаслідок запроваджених законодавцем у ст. 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» обмежень, які в силу згаданих вище положень Бюджетного кодексу України Одеський апеляційний суд, як суб`єкт владних повноважень, повинен був застосовувати, оскільки в силу ч. 2 ст. 19 Конституції України не мав альтернативних шляхів поведінки.
Підсумовуючи викладене, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що обмеження виплати позивачу у спірному періоді суддівської винагороди було таким, що не відповідає Конституції України та ЗУ «Про судоустрій і статус суддів».
З огляду на вірно встановлене судом першої інстанції порушення прав позивача щодо не отримання ним суддівської винагороди у повному обсязі у зв`язку з прийняттям нормативного акту, що визнаний неконституційним, то суд вважає необхідним для ефективного захисту порушених прав позивача застосувати ч.3 ст.152 Конституції України як норму прямої дії (ч. 3 ст. 8 Конституції).
Також, колегія суддів зазначає, що відповідно до ч.ч. 1-4 ст. 148 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" фінансування всіх судів в Україні здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.
Видатки загального фонду Державного бюджету України на утримання судів належать до захищених статей видатків Державного бюджету України.
Функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів здійснюють, зокрема Державна судова адміністрація України - щодо фінансового забезпечення діяльності всіх інших судів, діяльності Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, органів суддівського самоврядування, Національної школи суддів України, Служби судової охорони та Державної судової адміністрації України.
Функції розпорядника бюджетних коштів щодо місцевих судів здійснюють територіальні управління Державної судової адміністрації України.
За приписами ст. 149 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів», суди фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог цього Закону, у межах річної суми видатків, визначених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України.
В контексті доводів скаржника, судова колегія також звертає увагу, що згідно з ч.ч. 1, 3 ст.151 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", державна судова адміністрація України є державним органом у системі правосуддя, який здійснює організаційне та фінансове забезпечення діяльності органів судової влади у межах повноважень, установлених законом. Державна судова адміністрація України має територіальні управління. Рішення про утворення територіальних управлінь та визначення їх кількості приймається Державною судовою адміністрацією України за погодженням з Вищою радою правосуддя.
Аналогічна норма також містить п. 3 Положення про Державну судову адміністрацію України, яке затверджено рішенням Вищої ради правосуддя 17.01.2019 №141/0/15-19 (надалі - Положення №141/0/15-19).
Відповідно до пункту 5 Положення №141/0/15-19 основними завданнями ДСА України є, зокрема організаційне та фінансове забезпечення діяльності органів судової влади в межах повноважень, установлених законом; забезпечення належних умов діяльності судів, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, Національної школи суддів України та органів суддівського самоврядування в межах повноважень, визначених законом.
Таким чином, з наведених норм убачається, що в даному випадку відповідач – Державна судова адміністрація України є розпорядником коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів.
Суд першої інстанції вірно зауважив, що оскільки ДСА України здійснює функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів (крім Верховного Суду та вищих спеціалізованих судів), Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, органів суддівського самоврядування, Національної школи суддів України, Служби судової охорони, ДСА України та її територіальних управлінь, а тому і обов`язок виплатити нараховану, але обмежену у розмірі до виплати суддівську винагороду, яка відповідно до довідки від 02.10.2020 року за №06-21/360/2020 становить 530075,53 грн. покладено саме на ДСА України, як на розпорядника коштів вищого рівня за період з 18.04.2020 року по 27.08.2020 року включно, адже саме Державна судова адміністрація України уособлює в спірних правовідносинах державний орган, на який покладено обов`язки щодо організаційного та фінансового забезпечення діяльності органів судової влади в межах повноважень, установлених законом та забезпечення належних умов діяльності судів, у тому числі щодо виплати суддівської винагороди суддям апеляційних судів.
Так, відповідно до частини 1 статті 22 Бюджетного кодексу України з наступними змінами та доповненнями у редакції, яка була чинна на час виникнення спірних правовідносин (далі  БК України), за обсягом наданих повноважень розпорядники бюджетних коштів поділяються на головних розпорядників бюджетних коштів та розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня.
Частиною 1  статті 23 БК України  передбачено, що будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України.
Відповідно до частини 2 цієї правової норми бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом.
Колегія суддів звертає увагу, що у період з 18 квітня по 28 серпня 2020 року позивачу суддівська винагорода нараховувалася відповідачем у повному обсязі, однак її виплата здійснювалася з урахуванням обмежень, встановлених  статтею 29 Закону України №294-ІХ  з урахуванням змін, внесених  Законом України № 553-IX  (а.с. 37).
Викладене, у свою чергу, свідчить, що нарахування позивачу суддівської винагороди здійснювалося відповідачем у відповідності до вимог  статті 130 Конституції України  та  статті 135 Закону України №1402-VIII. Водночас, виплата такої винагороди здійснювалась не у повному обсязі внаслідок обмежень, запроваджених законодавцем у  статті 29 Закону України №294-ІХ.
За правилами частини 2  статті 9 КАС України  суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього  Кодексу, в межах позовних вимог.
Варто також наголосити, що  статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод  (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.
У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі Чахал проти Об`єднаного Королівства (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.
Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права.
З огляду на вищевикладене, та враховуючи, що право позивача на отримання суддівської винагороди у належному та повному розмірі не може бути поставлено в залежність від виконання обов`язків державними органами в частині врахування внесених змін до законодавчих актів чи то до формування бюджету, враховуючи вимоги позовної заяви, колегія суддів вважає обґрунтованим та вірним висновок суду першої інстанції про те, що у даному спірному випадку, належним способом захисту порушеного права позивача є стягнення суддівської винагороди на користь позивача у розмірі 530075,53 грн. з обов`язковим утриманням податків та зборів.
Гарантії держави щодо виконання судових рішень встановлює  Закон України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" від 05 червня 2012 року №4901-VI  з наступними змінами та доповненнями у редакції на час виникнення спірних правовідносин (далі - Закон України №4901-VI),
Частиною 1  статті 3 цього Закону  закріплено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.
Механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами) визначає Порядок виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевого бюджетів або боржників, затверджений  постановою Кабінета Міністрів України від 03 серпня 2011 року №845  (далі - Порядок №845).
Відповідно до підпункта 3 пункта 35 цього Порядка Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації): шкоди, заподіяної органом державної влади у сфері нормотворчої діяльності.
Пунктом 38 Порядка №845 встановлено, що для забезпечення безспірного списання коштів державного бюджету згідно з пунктом 35 цього Порядка в Казначействі відкривається в установленому порядку відповідний рахунок.
Безспірне списання коштів державного бюджету здійснюється Казначейством за рахунок і в межах бюджетних призначень, передбачених у державному бюджеті на зазначену мету.
Абзацом 10 пункта 25 Порядка №845 передбачено, що у разі наявності у боржника або головного розпорядника бюджетних коштів окремої бюджетної програми для забезпечення виконання рішень суду безспірне списання коштів здійснюється лише за цією бюджетною програмою.
Згідно з абзацом 2 частини 3    статті 148 Закону України №1402-VIII функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів здійснює Державна судова адміністрація України.
Окрім того, колегія суддів зазначає, що у віданні ДСА діє окрема бюджетна програма для забезпечення виконання судових рішень - КПКВ 0501150 "Виконання рішень судів на користь суддів", призначена саме для таких цілей. За правилами пункту 25 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011        року №845, наявність такої програми означає, що списання коштів здійснюватиметься саме за нею. У цьому зв`язку треба зауважити також, що, враховуючи приписи частини першої статті 2, частини першої статті 3 Закону України від 05 червня 2012 року №4901-VI "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень", списання коштів за судовими рішеннями, боржником за якими є державний орган, можливе у тому випадку, коли способом захисту порушеного права буде стягнення коштів, тобто саме з ДСА.
Підсумовуючи усе вищенаведене у сукупності, проаналізувавши доводи сторін, вимоги та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що оскаржуване судове рішення, яким на користь позивача у справі – ОСОБА_1 стягнуто з Державної судової адміністрації України шляхом безспірного списання Державною казначейською службою України недоотриману суддівську винагороду за період з 18.04.2020 по 27.08.2020 у розмірі 530075,53 грн. з бюджетної програми 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів», з обов`язковим утриманням податків та зборів, є обґрунтованим та правильним.
Загалом доводи апеляційної скарги є несуттєвими, встановлених обставин справи, встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Ухвалюючи дане судове рішення колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення «Серявін та інші проти України» ) та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень та враховує, що у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Сторонами суду не наведено інших специфічних, доречних та важливих аргументів, які суд зобов`язаний оцінити, виконуючи свої зобов`язання щодо пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно та повно встановив обставини справи, ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Рішення суду першої інстанції, з огляду на викладене вище, відповідає вимогам ст.242 КАС України.
Відтак, апеляційна скарга Державної судової адміністрації України задоволенню не підлягає. 
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, відповідно до ст.316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає вказану апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.
Керуючись ст.ст. 241-243, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 326, 328 КАС України, апеляційний суд, –

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Державної судової адміністрації України - залишити без задоволення.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 28 січня 2022 року у справі №420/23334/21 - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Суддя-доповідач 		Т.М. Танасогло	
Судді	  	О.О. Димерлій    А.В. Крусян