РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 лютого 2024 року 
м. Рівне

Справа № 569/6125/22
Провадження № 22-ц/4815/57/24

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді  Гордійчук С.О.,
суддів:  Боймиструка С.В., Шимківа С.С.
секретар судового засідання : Ковальчук Л.В.

учасники справи: 
позивач: ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 
відповідач: ОСОБА_3 

розглянув в порядку письмового провадження в м. Рівне апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 13 вересня 2023 року ухвалене в складі судді Ковальова І.М., дата складання повного тексту рішення не зазначена,у справі № 569/6125/22

в с т а н о в и в : 
У травні 2022 року ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 звернулась з позовом до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору довічного утримання.
Позов мотивований тим, ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 – бабуся неповнолітнього ОСОБА_2 . Після смерті якої стало відомо, що 21 лютого 2022 року, між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 був укладений договір довічного утримання.
Разом з тим, 29 жовтня 2018 року ОСОБА_4 на ім`я онука ОСОБА_2 було складено заповіт щодо усього майна, належного їй на праві приватної власності.
Позивач вказує, що причиною смерті ОСОБА_4 є онкологічне захворювання, яким вона хворіла протягом останніх декілька років, стояла на обліку у лікаря – онколога, неодноразово протягом тривалого часу проходила курс лікування, потребувала оперативного втручання. Про дані обставини достовірно було відомо відповідачу в момент укладення Договору довічного утримання, оскільки саме на лікування та операцію вона потребувала коштів, які отримала від ОСОБА_3 , в якості первинного одноразового платежу.
Вважає, що в момент укладення договору волевиявлення ОСОБА_5 не було вільним, усвідомленим та не відповідало її внутрішній волі (позбавитися єдиного житла), а було вимушеним, оскільки вона перебувала під впливом тяжких обставин (хвороби, на лікування якої потребувала значних коштів), які і змусили її піти на такий крок.
Просила суд визнати недійсним договір довічного утримання, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 21 лютого 2022 року посвідчений приватним нотаріусом Самсонюк О.А. та зареєстрований в реєстрі за №254.
Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 13 вересня 2023 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору довічного утримання – відмовлено.
В апеляційній скарзі позивач посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, а також вважаючи, що рішення прийнято без повного та всебічного з`ясування обставин справи, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, просить суд оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд не врахував, що позивачем надані належні та достатні докази щодо тяжкої обставини, яка спонукала ОСОБА_4 укласти оспорюваний правочин, а саме наявність тяжкої хвороби, необхідність проведення термінової операції, яка потребувала значних коштів та відсутність у неї таких коштів. Висновок суду про порушення позивачем вимог ч.5 ст.95 ЦПК України є безпідставним.
Суд не звернув увагу, що договір був укладений одразу після встановлення діагнозу, напередодні проведення операції коли ОСОБА_4 вважала, що їй необхідно мати додаткові кошти. До встановлення діагнозу і необхідності термінової операції питання про укладення договору довічного утримання не поставало. 
Вказує, що волевиявленням ОСОБА_4 було лише отримання грошових коштів, а не укладення договору довічного утримання. Вважає, що відповідач неналежним чином виконував умови договору довічного утримання, оскільки не відвідував хвору у лікарні станом здоров`я не цікавився та не здійснював її поховання.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач вказує, що рішення суду прийняте у відповідності до ст. 263 ЦПК України, є законним та обґрунтованим, а доводи викладені у апеляційній скарзі такими, що не заслуговують на увагу.
У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
Статтею 352 ЦПК України передбачено, що підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. 
Відповідно до частин 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду таким вимогам відповідає.
       Встановлено, що 29 жовтня 2018 року ОСОБА_4 на ім`я онука ОСОБА_2 було складено заповіт щодо усього майна, належного їй на праві приватної власності.
ОСОБА_4 на праві власності належала квартира АДРЕСА_1 . 
21 лютого 2022 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 був укладений договір довічного утримання, посвідчений приватним нотаріусом Самсонюк О.А. та зареєстрований в реєстрі за №254 відповідно до пункту 1 якого відчужувач передав у власність набувача квартиру за адресою  АДРЕСА_2 та взамін чого набувач зобов`язався забезпечувати відчужувача утриманням довічно на умовах договору. 
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 померла.
Відповідно до довідки про причину смерті №227 від 18 квітня 2022 року причиною смерті ОСОБА_4 є онкологічне захворювання.
Відповідно до п.8 договору ОСОБА_3 зобов`язується довічно фінансово утримувати ОСОБА_4 , тобто, забезпечувати її грошовими ресурсами для задоволення її життєвих потреб, на які остання самостійно буде забезпечувати свої потреби у харчуванні, одязі, ліках тощо. Сторони домовились, що грошове утримання загалом складається з: а) первинного одноразового платежу у розмірі 60000 грн., б) щомісячних платежів у розмірі 1300 грн., які будуть щомісячно надаватися відчужувану способом, вказаним в п.8 цього Договору, тобто шляхом банківського або поштового переказу, або готівкою під розписку.
Згідно з п.27 Договору сторони підтвердили, що Договір не носить характеру уявного та удаваного правочину; Відчужувач та Набувач не перебувають під впливом тяжких обставин, не визнані недієздатними чи обмежено дієздатними, не страждають на психічний розлад, не вживають наркотичні засоби, токсичні речовини, тощо, що не стоять на обліку у психоневрологічних та наркологічних закладах, тощо, укладення договору відповідає їх інтересам, волевиявлення є вільним, усвідомленим та відповідає їхній внутрішній волі, умови Договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін.
Статтею 744 ЦК України визначено, що за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.
Статтею 745 ЦК України передбачено, що договір довічного утримання (догляду) укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.
Відповідно до статті 748 ЦК України набувач стає власником майна, переданого йому за договором довічного утримання (догляду), відповідно до статті 334 цього Кодексу.
Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Частиною першою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою, третьою, п`ятою, шостою статті 203 цього Кодексу.
Якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована сторона заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний) правочин (частини друга, третя статті 215 ЦК України).
Згідно з положеннями частини першої статті 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.
У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, що правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин.
Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки.
Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.
Правочин, про визнання якого недійсним заявлені вимоги з підстав, визначених статтею 233 ЦК України, характеризується тим, що особа вчиняє його добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена вчинити правочин у зв`язку з тяжкими для неї обставинами і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і таким, що відповідає її внутрішній волі.
Підставами визнання правочину недійсним згідно зі статтею 233 ЦК України, які визначають предмет доказування у справі, є: 1) наявність тяжкої обставини, в якій перебувала особа, що змусила її вчинити правочин; 2) правочин було вчинено на вкрай невигідних умовах.
Наявність тяжкої обставини, що змусила особу вчинити правочин, має довести сторона, яка такий правочин оспорює. Предметом доказування також є той факт, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було би вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Тяжкі обставини мають вплинути на особу таким чином, що спонукають її вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах. Умови мають бути очевидно невигідними для особи, яка уклала цей правочин, і бути наявними саме в момент вчинення правочину.
Такі правочини мають дефекти волі і здійснюються за обставин, коли особа змушена вчинити правочин на вкрай невигідних для себе умовах.
Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постанові Верховного Суду від 29 березня 2021 року у справі  № 369/13272/18 (провадження № 61-19054св20).
Виходячи із системного аналізу наведених норм, визнання правочину недійсним на підставі приписів статті 233 ЦК України пов`язане із доведеністю наявності чи відсутності власного волевиявлення в особи на його вчинення на тих умовах, за яких був укладений правочин.
Статтею 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц (провадження №14-203цс19) зазначено, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.
Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів.
З наданих ксерокопій медичних документів (виписка із карти стаціонарного хворого ОСОБА_4 №1409/262 х/в №3, лікарське свідоцтво про смерть №227 від 18 квітня 2022 року, довідка про причину смерті №227 від 18 квітня 2022 року) неможливо встановити необхідність, за власний кошт проводити лікування (операцію), крім того, позивач не надала, вартість цього лікування, не підтвердила понесені спадкодавцем витрати на лікування. 
Також позивач не надала належних та достатніх доказів на підтвердження того факту, що за відсутності тяжкої обставини (хвороби) правочин не було би вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. 
Також доводи позивача не містять доказів на підтвердження того, що оспорюваний правочин укладений на невигідних умовах.
Сама по собі наявність вказаної хвороба не є беззаперечним доказом та підставою для застосування статті 233 ЦК України.
Встановивши, що позивач не довела підстав, передбачених статтею 233 ЦК України для визнання недійсним договору довічного утримання, а також того, що вказаний правочин укладеного за відсутності вільного волевиявлення ОСОБА_4 суд зробив обґрунтований висновок про відмову в задоволенні позову.
Згідно з частинами першою-третьою статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Враховуючи, що позивач в суді першої інстанції заявила клопотання про дослідження нових додаткових доказів з пропуском строку встановленого ст.83 ЦПК України і судом ці докази не були прийнятті, колегія суддів дійшла висновку про відмову у задоволенні клопотань про приєднання та дослідження нових доказів (касових чеків)..
За приписами частини четвертої статті 12 ЦПК України (змагальність сторін) кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Інші доводи апеляційної скарги, колегією суддів розцінюються критично і до уваги не приймаються, оскільки не знайшли свого підтвердження і зводяться лише до переоцінки доказів, яким судом першої інстанції надано належну правову оцінку та до тлумачення норм права на розсуд апелянта, однак при цьому не ґрунтуються на нормах діючого законодавства та жодним чином не спростовують висновків суду, викладених в рішенні.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене відповідно до ч.13ст.141ЦПК України відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат.
Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 залишити без задоволення. 
Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 13 вересня 2023 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складений 22 лютого 2024 року

Головуючий :                                                 Гордійчук С.О.

Судді :                                                         Боймиструк С.В.
                                                                       
Шимків С.С.