УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
9 лютого2024року
м. Київ
справа № 209/604/21
провадження № 51 - 7779 ск 23
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                   ОСОБА_1 ,
суддів                                               ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 2 листопада 2022 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 13 листопада 2023 року,
встановив:
За вироком Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 2 листопада 2022
ОСОБА_5 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпродзержинська та жителя    АДРЕСА_1 ,
засуджено за ч. 2 ст. 186 Кримінального кодексу України (далі - КК) та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років. На підставі ч. 1 ст. 71 КК за сукупністю вироків до покарання, призначеного за цим вироком частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 4 серпня 2020 року та остаточно визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 
5 років 3 місяці. Зараховано у строк покарання ОСОБА_5 термін попереднього ув`язнення з 4 лютого 2021 року по день ухвалення вироку.  
Вирішено питання про долю речових доказів та стягнення процесуальних витрат. 
Суд першої інстанції встановив, що 26 жовтня 2020 року приблизно о 14:00, біля будинку № 84-Г по пр. Металургів у м. Кам`янському Дніпропетровської області ОСОБА_5 шляхом ривка, повторно, відкрито викрав у потерпілої ОСОБА_6 мобільний телефон вартістю 3486,70 гривень, після чого втік з місця події 
та розпорядився викраденим на власний розсуд. 
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 2 листопада 2023 року цей вирок залишено без змін.       
У касаційній скарзі захисник, посилаючись нанеповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, істотне порушення судами першої та апеляційної інстанцій вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати вказані вирок та ухвалу 
і закрити кримінальне провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК.
Стверджує, що висновки судів про доведеність винуватості  ОСОБА_5 
у вчиненні кримінального правопорушення не ґрунтуються на досліджених доказах, оскільки покладені в основу вироку показання потерпілої ОСОБА_6 , свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та інші письмові докази не відповідають фактичним обставинам справи і спростовуються показаннями обвинуваченого, свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 . Також вказує на недопустимість протоколу пред`явлення особи для впізнання від 9 листопада 2020 року, відповідно до якого потерпіла впізнала ОСОБА_5 як особу, яка відкрито викрала у неї мобільний телефон.   
Перевіривши доводи касаційної скарги та надані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке. 
Згідно з ч. 1 ст. 433 КПКсуд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Попри те, що захисник посилається на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, суть доводів його касаційної скарги фактично зводиться до незгоди з наданою судами першої та апеляційної інстанції оцінкою доказів у справі та, відповідно, встановленими судами фактичними обставинами, що, виходячи із вимог ст. 433 КПК, не є предметом перевірки суду касаційної інстанції.
Разом із тим, висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК зроблено 
на підставі досліджених у судовому засіданні доказів, яким цей суд надав відповідну оцінку з наведенням належної аргументації у мотивувальній частині вироку.
Зокрема, суд першої інстанції у своєму рішенні вказав, що вина ОСОБА_5 
у вчиненні інкримінованого злочину підтверджується показаннями потерпілої ОСОБА_6 , свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_11 , а також протоколами огляду місця події від 26 жовтня 2020 року; пред`явлення особи для впізнання від 9 листопада та 11 листопада 2020 року, від 15 січня та 16 січня 2021 року; протоколами проведення слідчих експериментів від 9 листопада та 24 грудня 2020 року; висновком експерта судово-товарознавчої експертизи № 4533-20 від 10 листопада 2020 року. Також місцевим судом було безпосередньо досліджено договір фінансового кредиту № DNZ- 16.92132/0.17510 від 26 жовтня 2020 року. 
Водночас, місцевий суд відхилив показання свідків ОСОБА_9 та 
ОСОБА_10 , оскільки вони не узгоджувались між собою та спростовувались дослідженими в суді доказами.
Незгода захисника з висновками суду, зробленими на підставі досліджених доказів, не є свідченням порушення судом вимог кримінального процесуального закону.                                  
Дослідивши всебічно, повно та неупереджено всі обставини кримінального провадження та оцінивши докази з урахуванням вимог ч. 1 ст. 94 КПК, місцевий суд дійшов висновку, що надані стороною обвинувачення докази є належними, допустимими та достатніми, і у своїй сукупності підтверджують вину  
ОСОБА_5 у вчиненні вказаного злочину.
Не погодившись із, сторона захисту оскаржила це рішення в апеляційному порядку.
За приписами статей 370, 419 КПК в ухвалі апеляційного суду мають бути наведені належні й достатні мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, та положення закону, яким він керувався. Судове рішення повинно бути ухвалене судом згідно з нормами матеріального права 
з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. При залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі апеляційного суду мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
При перегляді вироку за апеляційною скаргою захисника апеляційний суд ретельно перевірив наведені доводи та дав на них обґрунтовані відповіді, вказавши у своїй ухвалі конкретні мотиви і підстави з яких він виходив приймаючи таке рішення.
Як убачається зі змісту ухвали апеляційного суду, цей суд у своєму рішенні послався на конкретні фактичні дані, що містились у кримінальному проваджені та свідчили про відповідність висновків суду першої інстанції, викладених у вироку, фактичним обставинам справи та правильність кваліфікації дій засудженої за ч. 2 ст. 186 КК.
При цьому суд апеляційної інстанції уважно перевірив доводи апеляційних скарг сторони захисту, які є аналогічними тим, що зазначені в касаційній скарзі захисника, стосовно показань засудженого, свідківОСОБА_9 та ОСОБА_10 , а також показань потерпілої, свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 і надав на них вичерпну відповідь, належним чином обґрунтувавши своє рішення з наведенням докладних мотивів, з яких подані апеляційні скарги прокурора та сторони захисту було залишено без задоволення. 
Зокрема, суд апеляційної інстанції вмотивовано вказав, що показання потерпілої, свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_11 були послідовними, підтверджені наявними у матеріалах провадження та викладеними у вироку письмовими доказами і при цьому істотних суперечностей, які би впливали на правильність установлення фактичних обставин провадження у цих показаннях не вбачалось.
Водночас апеляційний суд дав належну оцінку показанням засудженого, свідківОСОБА_9 та ОСОБА_10 та зазначив, що показання останніх не узгоджуються та спростовуються доказами, дослідженими у судовому засіданні.
Також, апеляційний суд погодився з доводами сторони захисту щодо недопустимості протоколу пред`явлення особи для впізнання від 9 листопада 2020 року та виключив цей доказ із вироку.
Разом із цим, у своєму рішенні цей суд обґрунтовано зазначив, що виключення вказаного доказу з вироку не впливає на правильність висновків місцевого суду, враховуючи наявність інших переконливих доказів у справі, сукупність яких є достатньою для доведення винуватості ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого злочину.
Наведені судами першої та апеляційної інстанцій висновки в оскаржуваних вироку та ухвалі є належним чином умотивованими та обґрунтованими. Зміст цих рішень відповідає вимогам статей 370, 374 та 419 КПК.
З урахуванням наведеного підстав для задоволення касаційної скарги захисника Суд не вбачає. 
Обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення касаційної скарги немає.
Таким чином, Суд вважає, що відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК 
у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
Враховуючи викладене, керуючись ч. 2 ст. 428 КПК, Верховний Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 на вирок Дніпровського районного суду 
м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 2 листопада 2022 року 
та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 13 листопада 2023 року щодо засудженого ОСОБА_5 ..
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1                             ОСОБА_2                                ОСОБА_3