ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2024 року	Львів	Справа № 260/9488/23 пров. № А/857/23999/23	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 

головуючого-судді                    Кузьмича С. М.,
суддів                                        Глушка І.В., Матковської З.М., 
за участю секретаря                    Гранат В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 15 листопада 2023 року (ухвалене головуючим – суддею Дору Ю.Ю. у м. Ужгород) у справі № 260/9488/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до  Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Закарпатській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

                                                         ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із адміністративним позовом до відповідача в якому просив:
визнати протиправною бездіяльність відповідача, який не здійснює належних дій, щодо примусового виконання рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 21.03.2023 у справі № 260/622/23;
зобов`язати відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання у Закарпатській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції здійснити належні дії щодо примусового виконання рішень Закарпатського окружного адміністративного суду від 21.03.2023 у справі № 260/622/23 у повному обсязі та в строк визначений судом.
В обґрунтування позовних вимог вказував на те, що в очікуванні реальних дій відповідача по примусовому виконанню рішення по справі №260/622/23 неодноразово звертався з проханням повідомити про хід виконання вказаного рішення, проте відповіді не отримував. Позивач вважає, що відповідачем не здійснено належних дій з метою примусового виконання рішення суду по справі № 260/622/23.
Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 15.11.2023 в задоволенні адміністративного позову відмовлено. 
Приймаючи оскаржене рішення суд першої інстанції виходив з того, що державним виконавцем у межах його повноважень вчинено належні дії з метою сприяння примусовому виконанню рішення суду по справі № 260/622/23.
Вказане рішення в апеляційному порядку оскаржив позивач, у апеляційній скарзі покликається на те, що оскаржуване рішення винесене з порушенням норм процесуального та матеріального права з неповним з`ясуванням обставин справи та є незаконним, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позов.
Відзив на апеляційну скаргу поданий не був. Відповідно до ч. 4 ст. 304 КАС України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, а тому колегія суддів, відповідно до ч. 4ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України, вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності сторін, без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції — без змін, з наступних підстав.
З матеріалів справи слідує, що 21.03.2023 рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду у справі № 260/622/23 позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - задоволено частково. Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області щодо застосування обмеження з 21.01.2020 максимального розміру пенсії ОСОБА_1 десятьма прожитковими мінімумами для осіб, які втратили працездатність. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області здійснити, починаючи з 21.01.2020, перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 без обмеження її максимального розміру десятьма прожитковими мінімумами для осіб, які втратили працездатність, з урахуванням виплачених сум. В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.
28.06.2023 старшим державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Закарпатській області Західного МРУ МЮ Білинцем В`ячеславом Олександровичем прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 72132691 з виконання виконавчого листа № 260/622/23 виданого 26.04.2023 Закарпатським окружним адміністративним судом про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області здійснити, починаючи з 21.01.2020 перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 без обмеження її максимального розміру десятьма прожитковими мінімумами для осіб, які втратили працездатність, з урахуванням виплачених сум. Згідно вказаної постанови боржнику - Головне управління Пенсійного фонду у Закарпатській області надано 10 робочих днів для виконання вказаного рішення.
На постанову про відкриття виконавчого провадження надійщла відповідь боржника № 0700-0504-5/34824 від 30.06.2023, в якій зазначено, що стягувачу виконано перерахунок пенсії 26.04.2023 в добровільному порядку та з 01.05.2023 виплата пенсії ОСОБА_1 здійснюється з урахуванням вищенаведеного судового рішення. Також, боржник повідомив, що під час виконання рішень суду дії Головного управління повинні узгоджуватися із зобов`язаннями, визначеними судом в резолютивній частині рішення.
Відповідач, вважаючи, що рішення Закарпатського окружного адміністративного суду № 260/622/23 не виконано в повному обсязі, керуючись ст. 63, 75 Закону України «Про виконавче провадження», виніс постанову від 16.08.2023 ВП № 72132691 про накладенні штрафу на боржника у розмірі 5100 грн (300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян) та встановлено новий строк для виконання, та попереджено про кримінальну відповідальність за умисне невиконання рішення, у відповідності до ст. 382 Кримінального кодексу України. Копію постанови від 16.08.2023 за вих. № 3365/5 направлено боржнику для виконання.
Після спливу строку, наданого у вказаній вище постанові про накладення штрафу, для виконання боржником рішення Закарпатського окружного адміністративного суду № 260/622/23, державним виконавцем, керуючись ст. 63, 75 Закону України «Про виконавче провадження», винесено постанову про накладення на боржника штрафу від 27.10.2023 ВП № 72132691 у подвійному розмірі, так як боржником так і не виконано рішення.
У подальшому, 30.10.2023 державним виконавцем керуючись ст.ст. 63, 75 Закону України «Про виконавче провадження» підготовлено та надіслано до правоохоронних органів повідомлення про вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 382 Кримінального кодексу України.
Окрім цього, встановлено, що відповідачем 07.11.2023 за вих. № 5-72132691/4891 відповідно до ст. 7 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» надіслано до суду заяву про зміну способу і порядку виконання рішення.
Позивач вважаючи, протиправною бездіяльність відповідача, щодо виконання судового рішення у справі № 260/622/23, звернувся до суду з відповідними позовними вимогами.
Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.
Ст. 129 - 1 Конституції України встановлено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.
Отже, Конституцією України проголошено принцип обов`язковості судового рішення, що є однією із складових принципу правової визначеності.
Європейського суду з прав людини у своїх рішення також неодноразово наголошував, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов`язків. Таким чином, ця стаття проголошує «право на суд», одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Якщо вбачати у ст. 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей ст. 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду» (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Горнсбі проти Греції» від 19.03.1997).
Частинами 2, 4 ст. 372 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання. Примусове виконання судових рішень в адміністративних справах здійснюється в порядку, встановленому законом.
Зазначений принцип закріплений також в українському законодавстві про виконавче провадження. Так, зокрема, одними з основних засад виконавчого провадження, визначеними Законом, є обов`язковість виконання рішень та розумність строків виконавчого провадження (ч. 1 ст. 2 Закону).
Норми статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» 1402-VIII 02.06.2016 також регламентують обов`язковість судових рішень. Так, зокрема, ч. 2 ст. 13 зазначеного законодавчого акта визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.
Спеціальним законом, що визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів, що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, є Закон України від 02.06.2016 № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 1404-VIII).
Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону № 1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) – сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Згідно із ч. 1 ст. 3 Закону № 1404-VIII відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема: виконавчих листів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень.
Частиною 1 ст. 5 Закону № 1404-VIII передбачено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України від 02.06.2016 № 1403-VIII «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» (далі – Закон № 1403-VIII) завданням органів державної виконавчої служби та приватних виконавців є своєчасне, повне і неупереджене виконання рішень, примусове виконання яких передбачено законом.
Згідно із ч. 1 ст. 4 Закону № 1403-VIII, діяльність органів державної виконавчої служби та приватних виконавців здійснюється з дотриманням принципів: 1) верховенства права; 2) законності; 3) незалежності; 4) справедливості, неупередженості та об`єктивності; 5) обов`язковості виконання рішень; 6) диспозитивності; 7) гласності та відкритості виконавчого провадження та його фіксування технічними засобами; 8) розумності строків виконавчого провадження; 9) співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями.
Частиною 2 ст. 4 Закону № 1403-VIII передбачено, що державний виконавець та приватний виконавець повинні здійснювати свою професійну діяльність сумлінно, не розголошувати в будь-який спосіб професійну таємницю, поважати інтереси стягувачів, боржників, третіх осіб, не принижувати їхню гідність.
Згідно ч. 4 ст. 18 Закону № 1404 вимоги виконавця щодо виконання рішень є обов`язковими на всій території України. Невиконання законних вимог виконавця тягне за собою відповідальність, передбачену законом.
Відповідно до ч. 6 ст. 26 Закону № 1404, за рішенням немайнового характеру виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення протягом 10 робочих днів (крім рішень, що підлягають негайному виконанню, рішень про встановлення побачення з дитиною).
Ч. 4 ст. 19 Закону № 1404 передбачає обов`язок сторін виконавчого провадження невідкладно, не пізніше наступного робочого дня після настання відповідних обставин, письмово повідомити виконавцю про повне чи часткове самостійне виконання рішення боржником, а також про виникнення обставин, що обумовлюють обов`язкове зупинення вчинення виконавчих дій, про встановлення відстрочки або розстрочки виконання, зміну способу і порядку виконання рішення, зміну місця проживання чи перебування (у тому числі зміну їх реєстрації) або місцезнаходження, а боржник - фізична особа - також про зміну місця роботи.
Відповідно до ч. 1 ст. 63 Закону № 1404, за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного ч. 6 ст. 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження.
Згідно ч. 2 ст. 63 Закону № 1404-VIII разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.
Згідно ч. 2 ст. 75 Закону №1404-VIII у разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин виконавець у тому самому порядку накладає на нього штраф у подвійному розмірі та звертається до органів досудового розслідування з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення.
Відтак, з аналізу наведеного вище слідує, що будь-яке рішення суду, що набрало законної сили, підлягає обов`язковому виконанню, яке повинно бути забезпечене органами Державної виконавчої служби України, а в разі його невиконання виконавець зобов`язаний вживати відповідних заходів примусового характеру.
Як встановив суд першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, що 
Предметом оскарження у даній справі є бездіяльність державного виконавця з примусового виконання рішення суду по справі №260/622/23.
Згідно доказів наявних у матеріалах справи, встановлено що у межах виконавчого провадження № 72132691 державним виконавцем здійснювалися заходи визначені Законом України «Про виконавче провадження» з метою примусового виконання рішення суду по справі № 260/622/23. А саме, у зв`язку з невиконанням вказаного рішення, 16.08.2023 державним виконавцем було накладено штраф на боржника, 27.10.2023 державним виконавцем накладено на боржника штраф у подвійному розмірі та 30.10.2023 направлено у правоохоронні органи повідомлення про вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 382 Кримінального кодексу України. Окрім цього, 07.11.2023 відповідачем подано до суду заяву про зміну порядку і способу виконання рішення.
Відтак, судом встановлено, а матеріалами справи підтверджено, що державним виконавцем у межах його повноважень вчинено належні дії з метою сприяння примусовому виконанню рішення суду по справі № 260/622/23, що в свою чергу вказує на відсутність підстав для задоволення позову.
Крім цього, згідно доказів наявних у матеріалах справи, встановлено, що про всі вищевказані дії вчинені державним виконавцем з метою примусового виконання рішення суду, було повідомлено позивача, зокрема, у матеріалах виконавчого провадження містяться докази про направлення вказаних постанов про накладення штрафу та заяви про зміну способу виконання судового рішення на адресу ОСОБА_1 . 
Відтак, суд першої інстанції вірно відхилив твердження позивача про не надання відповіді на його звернення щодо інформування про хід виконання судового рішення та не здійснення належних дій з метою примусового виконання рішення суду по справі № 260/622/23.
Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.
Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Зважаючи на викладене вище, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду — без змін. Доводи апеляційної скарги не спростовують рішення суду першої інстанції.
Щодо розподілу судових витрат, то такий у відповідності до ст.139 КАС України не здійснюється.
Керуючись статтями 139, 229, 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, -

                                                      ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 15 листопада 2023 року  у справі № 260/9488/23 – без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення, у разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	С. М. Кузьмич 	
судді	 	І. В. Глушко 	
 	 	З. М. Матковська  	
Повне судове рішення складено 31 січня 2024 року