Номер провадження: 22-ц/813/2120/24 
Справа № 501/3952/14-ц
Головуючий у першій інстанції Пушкарський Д. В.
Доповідач Сєвєрова Є. С.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.03.2024 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:
головуючого судді Сєвєрової Є.С.,
суддів: Вадовської Л. М., Комлевої О.С., 
за участю секретаря Малюти Ю.С.,
учасники справи:
позивачі – ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , 
відповідачі –  ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,  ОСОБА_8 ,  ОСОБА_9 ,  ОСОБА_10 , Державне підприємство «Морський торговельний порт «Чорноморськ»,
треті особи – ОСОБА_11 , Виконавчий комітет Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 12.07.2023, у складі судді Пушкарського Д.В.,
встановив:
       Позивачі звернулись до Іллічівського міського суду Одеської області з позовом до відповідачів про виселення їх з кімнати № 402 гуртожитку ДП «Іллічівський морський торговельний порт», що розташована в будинку АДРЕСА_1 та вселення позивачів.
       Крім цього, позивачі просили визнати недійсним ордер №8, виданий 04.11.2002 на підставі рішення житлово-побутової комісії ДП «ІМТП» на право зайняття відповідачами кімнати № 402 гуртожитку ДП «Іллічівський морський торговельний порт», що розташована в будинку АДРЕСА_1 .
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_11 працівнику ДП «ІМТП», колишньому чоловіку ОСОБА_1 та батькові позивачів, за рішенням житлово-побутової комісії ДП «ІМТП» № 14 від 15.11.1995, видано 10.01.1996 ордер № 87 на житлову кімнату № 402 гуртожитку ДП «Іллічівський морський торговельний порт», що розташована в будинку АДРЕСА_1 . За вказаним ордером надано право позивачам на вселення разом із ОСОБА_11 , як членам його родини. У 2002 ОСОБА_11 вирішив здійснити обмін кімнати № 402 у гуртожитку, належному ДП «ІМТП», на кімнату № НОМЕР_1 , яку займала родина ОСОБА_6 .
На підставі ордеру № 8 від 04.11.2002, виданого на підставі рішення житлово-побутової комісії ДП «ІМТП» 23.10.2002 за № 9, відповідач ОСОБА_6 та члени його сім`ї вселились до кімнати № НОМЕР_2 в гуртожитку ДП «ІМТП». ОСОБА_1 згоди на обмін кімнати не надала та він не здійснився, та у подальшому 16.02.2005 був скасований рішенням житлово-побутової комісії ДП «ІМТП» за № 9. Позивачі зазначають, що не можуть користуватися спірною кімнатою № НОМЕР_2 в гуртожитку, оскільки у ній проживає сім`я Діасамідзе, яка користується спірною кімнатою. При цьому відповідачі у встановленому порядку не позбавлені права користування кімнатою № НОМЕР_1 у вищевказаному гуртожитку, яка була виділена їм у користування, хоча більше десяти років в судах різних інстанцій перебували цивільні справи за якими як ОСОБА_11 , так і сім`я Діасамідзе намагались визнати позивачів такими, що втратили право користування спірною кімнатою в гуртожитку.
Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 12.07.2023 позовні вимоги задоволено частково.
Виселено   ОСОБА_6 ,   ОСОБА_7 ,   ОСОБА_8 ,   ОСОБА_9 ,   ОСОБА_10 з кімнати № НОМЕР_2 гуртожитку ДП «Іллічівський морський торговельний порт», що розташована в будинку АДРЕСА_1 в інше житлове приміщення кімнату № НОМЕР_1 гуртожитку ДП «Іллічівський морський торговельний порт», що розташована в будинку АДРЕСА_1 .
Вселено   ОСОБА_1 ,   ОСОБА_2 ,   ОСОБА_3 ,   ОСОБА_4 ,   ОСОБА_5 до кімнати № НОМЕР_2 гуртожитку ДП «Іллічівський морський торговельний порт», що розташована в будинку АДРЕСА_1 .
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Не погодившись з наведеним рішенням ОСОБА_6 оскаржив його до суду апеляційної інстанції.
       В апеляційній скарзі посилається на те, що судом ухвалено рішення при неповному та об`єктивному дослідженні обставин справи, саме суд, задовольняючи позовні вимоги про виселення відповідачів та вселення позивачів послався на те, що з 2002 позивачі не проживають в спірній кімнаті з поважних причин, що встановлено преюдиційним рішенням Апеляційного суду Одеської області від 25.01.2016. Також судом зазначено, що у суду не має правових підстав для встановлення обставин втрати позивачами права на житлову площу, оскільки предметом розгляду є вимоги про виселення, вселення та визнання ордеру недійсним. При цьому суд не застосував до спірних правовідносин положення ст.ст. 71,72 ЖК, а також не врахував висновки касаційної інстанції в подібних правовідносинах згідно яких наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права незалежно від того, чи заявлявся про це відповідний позов. Також відповідач зазначає, що просив суд застосувати до спірних правовідносин строк позовної давності, однак суд оцінки не надав. Формально пославшись на вимоги конвенційної норми щодо недопустимості свавільного втручання держави в право особи на повагу до свого житла та практики застосування цієї норми Європейським судом з прав людини, суд прийняв зовсім протилежне цим вимогам рішення. Суд вчинив втручання в право на житло відповідачів, а не позивачів. Висновки суду не відповідають обставинам справи, суд не застосував закон, який підлягає застосуванню, та щодо визнання ордеру таким, що не має юридичної сили, застосував неправову конструкцію, що свідчить про свідоме бажання уникнення висновку щодо застосування строку позовної давності, отже рішення суду є незаконним.
       Заслухавши суддю-доповідача, представників учасників процесу, дослідивши доводи, наведенні в апеляційній скарзі, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд приходить до наступних висновків.
       Відповідно до статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.
При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.
Ухвалюючи рішення у справі, суд, за заявою позивача, поданою до закінчення підготовчого провадження, може визнати недійсним повністю чи у певній частині пов`язаний із предметом спору правочин, який суперечить закону, якщо позивач доведе, що він не міг включити відповідну вимогу до позовної заяви із не залежних від нього причин.
Згідно частини четвертій статті 265 ЦПК України у мотивувальній частині рішення зазначаються: 1) фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини; 2) докази, відхилені судом, та мотиви їх відхилення; 3) мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику; 4) чи були і ким порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких мало місце звернення до суду; 5) норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування; 6) норми права, на які посилалися сторони, які суд не застосував, та мотиви їх незастосування.
Задовольняючи позов, суд виходив з того, що ордер на жиле приміщення виданий сторонам не має юридичної сили, та вбачив порушення вимог статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо прав Корольових на житло.
Проте погодитися з такими висновками суду не можна, рішення суду вимогам ст.ст.263,264,265 ЦПК України не відповідає, виходячи з наступного. 
Встановлено, що 10.01.1996 працівнику ДП «ІМТП» ОСОБА_11 видано ордер на житлову площу в гуртожитку № НОМЕР_3 на склад сім`ї з 5-ти осіб: дружини ОСОБА_1 , синів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , доньки ОСОБА_12 кімнати № НОМЕР_2 у гуртожитку ДП «ІМТП», площею 39,8 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 (т.1 а.с.15).
01.02.1996 працівнику ДП «ІМТП» ОСОБА_6 надано право зайняття із сім`єю з 3-х осіб: дружини ОСОБА_6 , синів ОСОБА_7 , ОСОБА_9 кімнати № 407 у гуртожитку ДП «ІМТП», площею 18 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 на підставі ордеру №166 на житлову площу в гуртожитку (т.3 а.с.13).
У 2001 році шлюб між ОСОБА_11 та ОСОБА_1 розірвано (т.3 а.с.91).
У 2002 році ОСОБА_11 погодився на обмін кімнати № НОМЕР_2 на кімнату № НОМЕР_1 , яку займала сім`я ОСОБА_6 та 04.11.2002 на підставі рішення житлово-побутової комісії від 23.10.2002 ОСОБА_11 на склад сім`ї видано ордер на право зайняття кімнати №407, а ОСОБА_6 видано ордер на право зайняття кімнати № 402 у складі сім`ї з п`ятьох осіб.
В подальшому ОСОБА_1 наполягала на тому, що не надавала згоди на обмін кімнатами та 16.02.2005 рішенням житлово-побутової комісії Іллічівського морського торгівельного порту з посиланням на те, що колишня дружина ОСОБА_11 спочатку погодилася на обмін, а потім відмовилася зніматися з реєстрації кімнати №402, скасовано рішення від 23.10.2002, протокол №9 з питання обміну кімнат між ОСОБА_6 та ОСОБА_11 до рішення суду (т.1 а.с.19).
Таким чином, з часу ухвалення цього рішення виникли підстави оспорювати ордери на житлові приміщення, видані ОСОБА_11 та ОСОБА_6 на склад їх сімей.
Також встановлено, що з 2002 року родина ОСОБА_6 проживає у кімнаті № НОМЕР_2 , зберігаючи реєстрацію у кімнаті № НОМЕР_1 вищевказаного гуртожитку (т.3 а.с.8-9).
В свою чергу, ОСОБА_11 , ОСОБА_1 - з 01.03.1996, ОСОБА_3 , ОСОБА_2 - з 29.08.2003, ОСОБА_4 - з 15.11.2011, малолітня ОСОБА_5 - з 12.09.2012 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2 (т.1 а.с.158). При цьому право на реєстрацію доньки ОСОБА_5 , 2012 року народження по місцю її реєстрації і проживання АДРЕСА_2 надано рішенням житлово-побутової комісії Іллічівського морського торгівельного порту від 15.08.2012.
Рішенням Чорноморської міської ради Одеської області від 17.12.2022 № 144-VII надано згоду на прийняття у комунальну власність гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 . 
31.01.2023 рішенням № 316 вказаний житловий комплекс залишено у статусі гуртожитку, та дозволено приватизацію його жилих та нежилих приміщень.
У 2012 році ОСОБА_11 звертався з позовом до ОСОБА_1 та інших про визнання їх такими, що втратили право користування жилим приміщенням – кімнатою АДРЕСА_3 , однак рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 03.10.2012 у задоволенні позову ОСОБА_11 відмовлено (справа 1511/2291/2012)(т.3 а.с.18-19).
У травні 2013 року ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_6 про зобов`язання виконати рішення житлово-побутової комісії Державного підприємства Іллічівський морський торгівельний порт та переселити їх з кімнати №402 до кімнати №407, які розташовані в гуртожитку Державного підприємства Іллічівський морський торгівельний порт. ОСОБА_6 звернувся з зустрічним позовом про визнання родини Корольових такими, що втратили право користування житловим приміщенням в гуртожитку.
Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 17 січня 2014 року (справа 501/2127/13) у задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 в особі законного представника – ОСОБА_4 до ОСОБА_13 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_14 , ОСОБА_9 , (треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору – ОСОБА_11 , ДП «Іллічівський морський торговельний порт», виконавчий комітет Іллічівської міської ради, як орган опіки та піклування про зобов`язати ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_14 , ОСОБА_9 виконати рішення житлово-побутової комісії ДП «Іллічівський морський торговельний порт» та переселитися з кімнати № 402 до кімнати № 407, що розташовані у гуртожитку ДП «Іллічівський морський торговельний порт» за адресою: АДРЕСА_4 відмовлено.
Позов ОСОБА_6 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 в особі законного представника –   ОСОБА_4 , (третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору – ОСОБА_11 , ДП «Іллічівський морський торговельний порт») про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням в гуртожитку задоволено.
Визнано ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , такими, що втратили право на користування кімнатою № НОМЕР_2 гуртожитку АДРЕСА_5 .
Судом апеляційної інстанції справа розглядалась неодноразово.
Останнім рішенням апеляційного суду Одеської області від 21 квітня 2016 року рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 17 січня 2014 року в частині задоволення позову ОСОБА_6 скасовано, відмовлено у задоволенні ОСОБА_6 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 в особі законного представника - ОСОБА_4 , (третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору – ОСОБА_11 , ДП «Іллічівський морський торговельний порт») про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням в гуртожитку.
Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що у ОСОБА_6 відсутнє право звертатись до суду, оскільки він не зареєстрований у кімнаті гуртожитку і не є власником спірного приміщення, крім того, незважаючи на скасування у 2005 році рішення від 23 листопада 2002 року про надання дозволу на обмін кімнатами у гуртожитку сім`я ОСОБА_6 неправомірно продовжує проживати в спірній кімнаті, перешкоджаючи сім`ї ОСОБА_1 користуватись нею.
Постановою Верховного Суду від 31.10.2019 касаційну скаргу ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_11 залишено без задоволення, а рішення апеляційного суду Одеської області від 21.04.2016 в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 в особі законного представника – ОСОБА_4 , (третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору – ОСОБА_11 , ДП «Іллічівський морський торговельний порт») про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням в гуртожитку залишено без змін.
Відповідно до ст.ст.128, 129 ЖК України жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації та відповідного профспілкового комітету. На підставі рішення про надання житлової площі в гуртожитку адміністрація підприємства видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу.
Частинами 1, 2 ст.58 ЖК України визначено, що на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення.
Статтею 59 ЖК України передбачено, що ордер на жиле приміщення може бути визнано недійсним у судовому порядку у випадках подання громадянами невідповідаючих дійсності відомостей про потребу в поліпшенні житлових умов, порушення прав інших громадян або організацій на зазначене в ордері жиле приміщення, неправомірних дій службових осіб при вирішенні питання про надання жилого приміщення, а також в інших випадках порушення порядку і умов надання жилих приміщень.
Вимогу про визнання ордера недійсним може бути заявлено протягом трьох років з дня його видачі.
Відповідно до пункту 19 Примірного положення про гуртожитки, переселення у випадку необхідності громадян з одного житлового приміщення у інше в даному гуртожитку провадиться за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації, профспілкового комітету з наданням нового ордеру.
Таким чином, право на користування житловим приміщенням у гуртожитку виникає на підставі ордеру.
Оскільки скасоване рішення про видачу ордеру ОСОБА_11 на склад сім`ї на проживання в кімнаті № НОМЕР_1 та про видачу ордеру на проживання родини ОСОБА_13 в кімнаті № НОМЕР_2 , а можливість переселення в гуртожитку залежить від рішення адміністрації, то наявні підстави для визнання ордеру недійсним.
Про те, що рішення комісії скасоване до вирішення спору судом зазначено в самому рішенні. При цьому сама по собі обставина того, що рішення, яке стало підставою для видачі ордеру скасоване, не робить його таким автоматично, оскільки він може бути визнаний недійсним лише на підставі рішення суду. 
Про необхідність обрання такого способу захисту прав зазначив Верховний Суд, залишаючи без змін рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 17 січня 2014 року в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 в особі законного представника – ОСОБА_4 до ОСОБА_13 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_14 , ОСОБА_9 про зобов`язання ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_14 , ОСОБА_9 виконати рішення житлово-побутової комісії ДП «Іллічівський морський торговельний порт» та переселитися з кімнати № 402 до кімнати № 407, що розташовані у гуртожитку ДП «Іллічівський морський торговельний порт» за адресою: Одеська область, м.Іллічівськ, провулок Шкільний, 4-а.
Всупереч вимогам статті 59 ЖК України та висновкам касаційного суду, які є обов`язковими до застосування, суд першої інстанції безпідставно дійшов висновку про те, що ордер на житлове приміщення не має юридичного значення, оскільки не зазначив, які норми права ним застосовані для подібної правової кваліфікації відносин за наявності визначеного імперативно способу захисту прав.
Крім того, всупереч вимогам статей 264,265 ЦПК України суд, ухвалюючи рішення, вийшов за межі позовних вимог, виселив відповідачів в кімнату № НОМЕР_1 , про що не було зазначено в позові.
Вирішив в такий спосіб спір, суд допустив суперечливість висновків також в частині наслідків рішення, оскільки не вирішив питання щодо недійсності ордеру на кімнату №407, виданого ОСОБА_11 та фактично при невизнаному недійсним ордері вселив в це приміщення відповідачів, коли такий є єдиною підставою для вселення родини Корольових. 
При цьому предметом вирішення був спір за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 в особі законного представника ОСОБА_4 , ОСОБА_11 позивачем у спорі не був та не є членом сім`ї Діасамідзе, однак внаслідок рішення сім`я останніх має бути вселена до нього в кімнату, чим порушені права ОСОБА_11 . 
Висновки суду про невирішення адміністрацією ДП «ІМТП» питання переселення сім`ї ОСОБА_11 та сім`ї ОСОБА_6 з кімнати № 402 до кімнати № 407 в гуртожитку суперечать обставинам справи, наслідком рішення є видача ордерів, з приводу чого і виник спір. 
Судом зацитовано норми Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та правила їх застосування, проте одним із основних принципів Конвенції є забезпечення сторонам права на справедливий судовий розгляд, який передбачає змагальність процесу, рівність прав учасників, а відтак оцінку втручання у право на житло для двох сторін справи. Без наведення оцінки доводів відповідача та без належного мотивування суд обмежився висновками про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 та членів її сім`ї про виселення ОСОБА_6 та членів його сім`ї з кімнати №402 гуртожитку, зокрема, в інше житлове приміщення, кімнату №407 гуртожитку, яка належить відповідачам на праві користування буде пропорційним та не буде для них надмірним тягарем, а вселення ж позивачів до спірної кімнати №402 гуртожитку буде відповідати легітимній меті подальшого користування спірним житловим приміщенням.
При цьому поза увагою суду залишилися обставини того, що ОСОБА_6 проживає в спірній кімнаті відкрито з 2002 року на підставі ордеру, не визнаного недійсним, зробив ньому ремонт, сплачує комунальні послуги, має тривалі зв`язки з житлом, відтак так само має право на оцінку пропорційності втручання у право на житло у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Зміст рішень суду, якими вирішувалися спори між сторонами протягом тривалого часу, дозволяють вважати встановленим те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_11 в 2001 році розірвали шлюб, та станом на час обміну в 2002 році вже в ньому не перебували і об`єктивні відомості про їх сумісне проживання в спірній кімнаті відсутні. Також рішеннями встановлено про непроживання ОСОБА_1 та дітей в кімнаті принаймні з 2002 року.
Діти - ОСОБА_3 , ОСОБА_2 - з 29.08.2003, ОСОБА_4 - з 15.11.2011 та ОСОБА_5 - з 12.09.2012 зареєстровані в спірній кімнаті вже після її обміну, коли в ній проживали відповідачі.
Сам факт реєстрації за певною адресою за таких обставин має формальний характер та не є ознакою тривалих зв`язків з житлом.
Зазначені в рішеннях суду обставини поважних причин непроживання не спростовують самого факту непроживання, та неможливість визнання недійсним через тривалий строк ордеру на надає підстав для застосування вимог ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо прав позивачів, оскільки залишаються в силі правові підстави набуття житла у користування відповідачами. 
Статтями 257 та 261 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Відповідно до статті 59 ЖК України передбачено, що ордер на жиле приміщення може бути визнано недійсним у судовому порядку у випадках подання громадянами невідповідаючих дійсності відомостей про потребу в поліпшенні житлових умов, порушення прав інших громадян або організацій на зазначене в ордері жиле приміщення, неправомірних дій службових осіб при вирішенні питання про надання жилого приміщення, а також в інших випадках порушення порядку і умов надання жилих приміщень.
Вимогу про визнання ордера недійсним може бути заявлено протягом трьох років з дня його видачі.
Ордер виданий 04.11.2002, із вимогами про визнання ордеру недійсним позивачі звернулися 04.03.2015, тобто з пропуском строку позовної давності без наведення причин його пропуску.
Враховуючи те, що підставою для переселення та видачі ордерів є рішення адміністрації ДП «ІМТП», то його скасування піддає сумніву дійсність ордеру, проте вимоги про таке заявлені поза межами строку позовної давності, тому задоволенню не підлягають.
Враховуючи, що залишається чинною підстава для проживання в кімнаті №402 відповідачів, а також не була предметом оспорення підстава для проживання в кімнаті № НОМЕР_1 в спірному будинку, то безпідставними є вимоги про вселення та виселення. 
Зважаючи на викладене, а також встановлені фактичні обставини спору з врахуванням принципів Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, вимоги позивачів задоволенню не підлягають.
Отже, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду – скасуванню із ухваленням нового про відмову в задоволенні позову з мотивів та підстав, викладених вище.
Керуючись ст.ст.374,376,382,383,384 ЦПК України, суд
постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити.
Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 12.07.2023 скасувати.
В задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 в особі законного представника ОСОБА_4 до ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ» про вселення та виселення, визнання ордеру недійсним відмовити.
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 29.03.2024 

Головуючий:

Судді: