Номер провадження: 22-ц/813/1108/24 
Справа № 523/383/23
Головуючий у першій інстанції Середа І.В.
Доповідач Назарова М. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.02.2024 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого                                 Назарової М.В.,
суддів:                                         Кострицького В.В., Лозко Ю.П.,
за участю секретаря                        Лупши В.В.,
учасники справи: позивач – ОСОБА_1 , відповідач - ОСОБА_2 , третя особа: служба у справах дітей Одеської міської ради, 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в порядку спрощеного провадження
апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 02 лютого 2023 року, ухваленого Суворовським районним судом м. Одеси у складі: судді Середи І.В. в приміщенні того ж суду,
 у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: служба у справах дітей Одеської міської ради, про відібрання дитини, 

                                       в с т а н о в и в:

У січні 2023 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаним позовом, який мотивувала тим, що 19 жовтня 2018 року уклала шлюб з відповідачем ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилася дочка ОСОБА_3 .
На час народження дитини сторони проживали у квартирі матері відповідача за адресою: АДРЕСА_1 , де в подальшому була зареєстрована донька ОСОБА_4 .
Позивачка зазначає, що 18 липня 2019 року ОСОБА_2 протиправно, без згоди матері, відлучив півтора місячну дочку від матері, виставивши її з речами на подвір`я, не допускав її до дитини, поставивши під загрозу життя, стан здоров`я та нормальний психологічний стан двомісячної дитини, яка за своїм віком не здатна протидіяти небезпечним обставинам, у яких опинилася.
У зв`язку із чим вона зверталася до правоохоронних органів, органів опіки та піклування, служб у справах дітей, Уповноваженого Президента України з прав дитини, а також до громадських організацій, які сприяють захисту прав матері та дітей.
Посилаючись на те, що на сьогоднішній час місце проживання дитини невідомо, відповідачем не виконується рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 09 грудня 2020 року про визначення місця проживання дитини з матір`ю, яке залишено без змін постановою Одеського апеляційного суду від 08 листопада 2022 року, а залишення дитини у батька є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання, позивачка з передбачених ст. 162 Сімейного кодексу підстав просила відібрати дочку ОСОБА_4 у батька ОСОБА_2 та передати їй (матері).
Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 02 лютого 2023 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: служба у справах дітей Одеської міської ради, про відібрання дитини задоволено.
Відібрано ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у батька ОСОБА_2 (зареєстрована адреса проживання: АДРЕСА_1 ) та передано дитину матері ОСОБА_1 (зареєстрована адреса проживання: АДРЕСА_2 ).
Судом вирішено питання щодо розподілу судових витрат та допущено негайне виконання рішення суду в частині відібрання дитини.
Не погодившись із рішенням суду відповідач ОСОБА_2 звернувся до суду з апеляційною скаргою.
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 02 лютого 2023 року та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції – до Кагарлицького районного суду Київської області.
Доводами апеляційної скарги є те, що рішення судом прийнято з порушенням норм процесуального закону, без участі ОСОБА_2 , без врахування викладених в його клопотанні про відкладення розгляду справи обставин, в якому він повідомив про поважні причини неявки, а також зазначив, що не отримував копії позовної заяви та постанови про відкриття судової справи; справу розглянуто з порушенням правил підсудності, про що ним було зазначено у клопотанні; справа № 523/19706/19 про визначення місця проживання дитини з матір`ю перебуває на розгляді Касаційного цивільного суду.
Також зазначив, що ОСОБА_1 за весь час розгляду справи не виявляла бажання побачитись з дитиною, не цікавилась її життям, будь-яких перешкод у цьому він їй не створював.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі свого представника ОСОБА_5 її доводи не визнала, просила відмовити в задоволенні скарги та рішення суду залишити без змін, зазначивши, що ОСОБА_2 навмисно затягує розгляд справи, в судові засідання не з`являється та подає до суду заяви про відкладення розгляду справи, судом повідомлявся про розгляд справи за зареєстрованим місцем проживання. Вважає, що подання касаційної скарги відповідачем не зупиняє дію рішення апеляційного суду, і ОСОБА_1 в позові зазначено причини його подання та неможливість спілкуватися з дитиною, яку вкрав відповідач та постійно приховує.
Справа перебувала в провадженні судді ОСОБА_6 .
У зв`язку із звільненням з посади судді ОСОБА_6 протоком повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20 жовтня 2023 року головуючим у справі визначено суддю Назарову М.В., склад колегії – Заїкін А.П. та Погорєлова С. О.
Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи від 07 грудня 2023 року на підставі п.п. 3.12 Тимчасових засад використання автоматизованої системи документообігу суду в Одеському апеляційному суді, визначено суддів: Кострицького В.В., Лозко Ю.П.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
В судовому засіданні представник відповідача адвокат Фомін А.І. підтримав доводи апеляційної скарги, не заперечував проти розгляду справи за відсутності сторін.
Представник позивчки адвокат Черевиченко Н.А. апеляційну скаргу не визнала.
Сторони, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, до судового засідання не з`явилися, що відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.
Участь відповідача була забезпечена судом в режимі відеоконференції за допомогою власних технічних засобів ухвалою суду від 23 січня 2024 року про призначення відео конференції з використанням власних технічних засобів, в якій йому роз`яснено правила ч. 5 ст. 212 ЦПК України, тому вислухавши думку учасників справи, зокрема представника відповідача, який не заперечував проти розгляду справи, з урахуванням вимог ч. 5 ст. 212 ЦПК України, згідно з якою ризики технічної неможливості участі в відеоконференції поза межами приміщення суду, переривання зв`язку тощо несе учасник справи, який подав відповідну заяву, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу.
Крім того, участь відповідача не визнавалася обов`язковою, у справі бере участь його повноважний представник, розгляд справи вже відкладався за заявою відповідача та його представника, справа щодо прав та інтересів дити перебуває в провадженні судів з січня 2023 року, а в апеляційному суді – лютого 2023 року, що не відповідає передбаченим законом строку вирішення справ судами, і вказана тривалість з огляду на ст. 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод не є виправданою з огляду на право іншої сторони отримати судове рішення протягом розумного строку.
Заслухавши суддю-доповідача, осіб, що брали участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає скаргу такою, що підлягає частковому задоволенню. 
Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом встановлено, та підтверджено матеріалами справи, що рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 09 грудня 2020 року  у справі № 523/19706/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради про визначення місця проживання дитини з матір`ю позовні вимоги  ОСОБА_1 задоволено, визначено місце проживання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 спільно з матір`ю ОСОБА_1 .
Рішення набрало законної сили 08 листопада 2022 року на підставі постанови Одеського апеляційного суду від 08 листопада 2022 року.
Судами було встановлено, що 19 жовтня 2018 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали шлюб, ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін по справі народилася дочка ОСОБА_3 .
Також Суворовським районним судом м. Одеси в ході розгляду вказаної справи встановлено, що у липні 2019 року між сторонами виникла спірна ситуація з приводу виконання батьківських обов`язків щодо малолітньої дочки, а саме відповідач фактично усунув позивачку від виховання та годування дитини. З цього приводу, позивачка зверталася до правоохоронних органів, органів опіки та піклування, служб у справах дітей, Уповноваженого Президента України з прав дитини, а також до громадських організацій, які сприяють захисту прав матері та дітей. Однак з вересня 2019 року сторони прийшли до порозуміння, та відновили подружні відносини, та з цього часу почали спільно проживати та виховувати малолітню дочку. У грудні 2019 року відповідач спільно з малолітньою дитиною без згоди позивачки виїхав в невідомому напрямку. Позивачка одразу зателефонувала відповідачу, з метою встановлення місця знаходження дитини, писала йому письмові повідомлення, але відповідач взагалі відмовився їй щось повідомляти. Судом також встановлено, що позивачка неодноразово зверталась до поліції щодо дій відповідача, про що свідчать Талони повідомлення № 67 від 19 липня 2019 року, талон- повідомлення № 68 від 22 липня 2019 року, талон-повідомлення № 66 від 18 липня 2019 року, талон - повідомлення № 009947 від 15 грудня 2019 року.
Суд першої інстанції на підставі ч. 4 ст. 81 ЦПК України  вважав обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, такими, що не підлягають доказуванню при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Також судом встановлено, що з акту обстеження умов проживання від 09 квітня 2021 року вбачається, що дитина ОСОБА_3 проживає з батьком за адресою: АДРЕСА_3 (а.с. 60).
З метою примусового виконання рішення суду у справі № 523/19706/19 позивачка звернулася до Другого Суворовського відділу ДВС у місті Одесі Південного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), однак виконавчий документ не прийнято до виконання через те, що рішення не передбачає застосування заходів примусового виконання.
Переглядаючи вказане рішення суду за доводами апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.
За змістом положень частин сьомої, восьмої статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.
Відповідно до статті 3, статті 18 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Стаття 141 СК України визначає, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.
Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
Згідно із статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.
Відповідно до частини першої статті 162 СК України, якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров`я або обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам.
Встановивши, що ОСОБА_2 добровільно не виконує рішення суду щодо визначення місця проживання малолітньої дитини з матір`ю, яке набрало законної сили, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для захисту прав позивачки в порядку, визначеному статтею 162 СК України. 
Доказів, що повернення дитини за місцем проживання матері створює загрозу життю та здоров`ю дитини або негативно впливатиме на її розвиток відповідач не надав і судом таких обставин не встановлено.
Невиконання одним з батьків судового рішення щодо визначення місця проживання дитини з іншим з батьків, яке набрало законної сили, відсутність законодавчого врегулювання примусового виконання рішення суду про визначення місця проживання дитини, є підставою для захисту прав позивача у порядку, визначеному статтею 162 СК України.
Наведене узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 15 серпня 2023 року, справа № 742/2468/22, від 26 лютого 2020 року у справі № 742/1593/19, від 26 лютого 2020 року у справі № 650/1631/19, від 30 березня 2021 року у справі № 753/24507/18, від 03 травня 2018 року у справі № 350/1258/17, від 01 серпня 2018 року у справі № 592/9104/17-ц, від 26 травня 2021 року у справі № 241/638/20, від 27 липня 2022 року у справі № 475/431/21.
Доводи апеляційної скарги про те, що позивачка не намагалася зустрітися з дитиною, а відповідачем не чинились перешкоди у цьому, є безпідставними, з огляду на невиконання відповідачем судового рішення про визначення місця проживання дитини з позивачкою, яке набрало законної сили, та за змістом статті 129-1 Конституції України та статті 18 ЦПК України є обов`язковим до виконання.
Наведене свідчить про самовільну зміну батьком місця проживання дитини.
Посилання відповідача на оскарження судових рішень про визначення місця проживання дитини з матір`ю в касаційному порядку є необґрунтованими, оскільки підставою для скасування судових рішень є відсутність висновку органу опіки та піклування щодо розв`язання спору про відібрання дитини, в той час як подання цього позову зумовлено саме невиконанням судового рішення, яке набрало законної сили.
У справі № 523/19706/19 орган опіки та піклування Суворовської Одеської міської Ради брав участь та надавав письмовий висновок № 01-05-8/1092 вх. від 30 листопада 2020 року, відповідно до якого орган опіки та піклування не мав достатньо підстав для остаточного висновку щодо визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_3 , оскільки ОСОБА_2 на засідання ради не з`явився, а встановити його місце знаходження не вдалось.
Судове рішення про визначення місця проживання дитини з матір`ю набрало законної сили та підлягає безумовному виконанню.
Крім того, колегія суддів зазначає, що постановою Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року касаційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, а рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 09 грудня 2020 року та постанову Одеського апеляційного суду від 08 листопада 2022 року - залишено без змін.
У наведеній постанові Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду міститься висновок про те, як саме повинна застосовуватися норма ст. 19 Сімейного кодексу України, зокрема, Об`єднана палата виснувала, що передбачена частинами четвертою та п`ятою статті 19 СК України обов`язковість висновку органу опіки та піклування у відповідних категоріях цивільних справ не може абсолютизуватися. У разі, якщо з тих чи інших причин такий висновок отримати не можна, суд має вирішити спір за наявними у справі доказами. Якщо з тих чи інших причин орган опіки та піклування відмовиться надати свій висновок у справі, де за приписами частин четвертої та п`ятої статті 19 СК України надання ним такого висновку є обов`язковим, ця обставина не означає неможливості розгляду та вирішення спору. Протилежний підхід є рівнозначним відмові у доступу до правосуддя і означав би порушення положень статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Зазначений підхід має загальний характер і є цілком справедливим для випадків, коли не було отримано письмового висновку органу опіки та піклування при розгляді справ, де участь органу опіки та піклування є обов`язковою, з огляду на неможливість надати такий висновок, зокрема, у зв`язку із перебуванням дитини за межами країни, перебуванням дитини на непідконтрольній території, неможливості встановити місце фактичного перебування дитини з одним із батьків тощо.
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду також у постанові зазначив: «Надавши належну оцінку усім обставинам справи, взявши до уваги вік дитини, дотримуючись балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов обґрунтованих висновків про визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_4 з матір`ю ОСОБА_1 .
Наявність підстав для визначення місця проживання малолітньої доньки сторін із матір`ю пов`язується також із тим, що батько, змінивши у грудні 2019 року місце проживання малолітньої доньки без згоди матері та не повернувши її матері, позбавив її як належної опіки і виховання з боку матері, так і порушив їхнє право на прямі контакти, що суперечить найкращим інтересам дитини.
Виходячи з обставин цієї справи, враховуючи, що батьки не змогли самостійно вирішити спір щодо визначення місця проживання дитини, Верховний Суд вважає, що суди попередніх інстанцій, визначаючи місце проживання малолітньої дитини сторін у цій справі з матір`ю, дійшли обґрунтованого висновку про те, що зазначене буде відповідати якнайкращим інтересам дитини, сприятиме повноцінному її вихованню та розвитку.
На час ухвалення оскаржуваних судових рішень не встановлено обставин, які б давали підстави для висновку, що проживання дитини з батьком буде мати більш позитивний вплив на дитину, ніж визначення місця проживання малолітньої доньки з матір`ю.
Отже суди, врахувавши наведені положення міжнародного права та національного законодавства, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, врахувавши інтереси малолітньої дитини, її малолітній вік, психологічний стан та особливості фізичного розвитку, права та інтереси на гармонійний розвиток та належне виховання, а також, дотримуючись балансу між її інтересами, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в інтересах дитини, обґрунтовано задовольнили позов ОСОБА_1 ».
Також Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду звернув увагу на те, що батько дитини не заявив вимог про визначення місця проживання доньки з ним, зустрічний позов не пред`явив.
У справі, що переглядається в апеляційному порядку, також брав участь орган опіки та піклування і відповідачем не зазначено будь-яких нових обставин, які б свідчили про істотну зміну умов проживання дитини, зокрема про неможливість проживання дитини з матір`ю у зв`язку з обставинами, що виникли після розгляду судом справи про визначення місця проживання дитини.
Не можуть бути взяті до уваги пояснення представника відповідача про те, що для виконання рішення у справі № 523/19706/19 потрібен перехідний період з огляду на те, що дитина давно проживає із батьком. Таке не має значення для правильного вирішення теперішньої справи з огляду на обов`язковість судового рішення, яке набрало законної сили, а також з огляду на те, що у справах вказаної категорії інтереси дитини превалюють над будь-чиїми інтересами, у тому разі і батьків, і дитина не може бути позбавлена спілкування із матір`ю за виключенням передбачених законом випадків, коли таке загрожує її життю та здоров`ю.
Вказані обставини по справі відсутні.
Незгода заявника із судовими рішеннями, висновками щодо встановлених обставин та оцінкою доказів не є підставою для висновку про незаконність та необґрунтованість оскаржуваного рішення.
Отже, судом вірно виснувано, що позов є обґрунтований протягом розгляду справи та його належить задовольнити.
Доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції правил підсудності колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки відповідачем не надано належних доказів про його зареєстроване місце перебування у с. Стайки, Київської області, а відповідь Служби у справах дітей Ржищівської міської ради та складений нею акт обстеження умов проживання відповідно до вимог Закону України від 5 листопада 2021 року №1871- IX «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» та постанови Кабінету Міністрів України від 7 лютого 2022 року № 265 «Деякі питання декларування і реєстрації місця проживання та ведення реєстрів територіальних громад», які регулюють відносини у сфері реєстрації місця проживання фізичних осіб на території України, не є документами, які підтверджують наведені обставини. Таким документом відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 2 наведеного Закону є витяг з реєстру територіальної громади (документ у паперовій або електронній формі, що підтверджує відомості про місце проживання (перебування) особи або інформацію про відсутність таких відомостей на дату та час формування витягу).
Отже, по справі відсутні передбачені статтею 379 ЦПК України підстави для скасування судового рішення і направлення справи для розгляду до іншого суду першої інстанції за встановленою підсудністю.
Натомість, заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про допущені судом порушенням норм процесуального закону, що позбавило його права на участь у розгляді справи, оскільки дійсно, останньому було надіслано кур`єрською доставкою ухвалу про відкриття провадження у справі з додатками за встановленою у передбаченому ч. 7 ст. 187 ЦПК України ( АДРЕСА_4 ) , яке повернулося до суду із відміткою поштової служби доставки про відмову від отримання.
В своїй заяві суду від 02 лютого 2023 року відповідач повідомив суду свою адресу для листування: АДРЕСА_3 та просив суд відкласти розгляд справи. Таку саму заяву про відкладення розгляду справи він надіслав суду через підсистему Електронний суд.
Суд вказаного не врахував, не врахував, що відповідачем належно виконано покладені на нього статтею 131 ЦПК України вимоги обов`язковості повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) та розглянув справу по суті в судовому засіданні 02 лютого 2023 року.
Наведене у відповідності до вимог ч. 3 ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового судового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Керуючись ст. 367, 374, 376 ЦПК України, апеляційний суд

                               п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.
Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 02 лютого 2023 року скасувати та ухвалити по справі нове судове рішення.
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: служба у справах дітей Одеської міської ради, про відібрання дитини задовольнити.
Відібрати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у батька ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) та передати дитину матері ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ).
Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) судові витрати у сумі 1073,60 грн.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Дата складення повного тексту постанови – 09 лютого 2024 року.

Головуючий                               М.В. Назарова

Судді:                                                       В.В. Кострицький

Ю.П. Лозко